ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року у справі за позовом Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів державної соціальної допомоги, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року Правобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (далі - Правобережне УСЗН ДМР) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених коштів державної соціальної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в органах соціального захисту населення, як отримувач допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2013 року. На підставі поданої заяви від 27 червня 2013 року, ними була призначена державна соціальна допомога на період з 01 червня 2013 року по 03 липня 2025 року. 29 серпня 2023 року на адресу управління надійшов лист про перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на повному утриманні в закладі соціального захисту з грудня 2019 року по теперішній час. Управлінням було визначено обсяг надміру виплачених коштів за період з 01 січня 2020 року по 30 вересня 2023 року в розмірі 85743 грн. Відповідачці були надіслані повідомлення про припинення надання та повернення надміру виплачених коштів, проте, відповідачка до теперішнього часу добровільно не повернула суму надмірно сплачених коштів, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на їх користь надміру виплачені кошти державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю у розмірі 85743 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року в задоволенні позову Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради відмовлено.

В апеляційній скарзі Правобережне УСЗН ДМР посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачці при зверненні було роз`яснено умови призначення державної соціальної допомоги, а також проінформовано про обов`язок повідомляти про зміну обставин, які можуть вплинути на отримання нею такої допомоги, про що свідчить її особистий підпис в заяві про призначення державної соціальної допомоги. Відповідно до листа Управління служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради №03/17/2177 від 28 серпня 2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на повному державному утриманні в закладі соціального захисту з грудня 2019 року по теперішній час, а тому відповідачці було припинено виплату соціальної допомоги та визначено обсяг надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги за період з 01 січня 2020 року по 30 вересня 2023 року у розмірі 85743 грн. Відповідачці було надіслано повідомлення від 19 вересня 2023 року про припинення надання та повернення надміру виплачених коштів. З метою реалізації права відповідачки щодо повернення бюджетних коштів у добровільному та досудовому порядку, на її адресу, 26 жовтня 2023 року, було повторно надіслано повідомлення про повернення надміру перерахованих коштів з визначенням порядку їх сплати та їх банківських реквізитів.

Відповідачка своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалась.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову становить 85 743 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в органах соціального захисту населення як отримувач допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2013 року.

На підставі поданої заяви від 27 червня 2013 року, управлінням була призначена державна соціальна допомога на період з 01 червня 2013 року по 03 липня 2025 року.

29 серпня 2023 року на адресу управління надійшов лист від управління служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, в якому зазначено про перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на повному утриманні в закладі соціального захисту з грудня 2019 року по теперішній час.

Управлінням прийнято рішення про зупинення виплати допомоги. Сума переплати бюджетних коштів за період з 01 січня 2020 року по 30 вересня 2023 року складає 85 743 грн.

З метою повернення бюджетних коштів у добровільному та досудовому порядку Відповідачці були направлені Повідомлення №571 від 19 вересня 2023 року, №616 від 26 жовтня 2023 року щодо припинення надання та повернення надміру перерахованої допомоги з визначенням суми надміру сплачених коштів, порядку та банківських реквізитів Управління щодо самостійного їх повернення до бюджету.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також, встановлено, що рішенням органу опіки та піклування над дитиною з інвалідністю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 була встановлена опіка, та ОСОБА_1 була призначена опікуном над малолітнім; з копії заяви ОСОБА_7 , 2007 р.н., адресованої на ім`я начальника управління служби у справах дітей вбачається, що хлопчик повідомив про не бажання повертатись до дому та виявив бажання залишитись з центрі Реабілітації, зазначена заява датована 02 грудням 2019 року, та з того часу, дитина не поверталась в родину. В подальшому, відбувались судові процеси відносно дитини: рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року в задоволенні позовної заяви Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Комунальний заклад соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Обійми» Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що управління служби у справах дітей зобов`язано було повідомити органи соціального захисту населення про те, що з 02 грудня 2019 року ОСОБА_8 , 2007 року народження, виявив бажання не повертатись до дому, а залишитись в центрі Реабілітації. Проте, в порушення зазначеного, управління служба у справах дітей направила відповідне повідомлення позивачу лише 28 серпня 2023 року. Тому, суд вважає, що виплата надмірних коштів відповідачці серед іншого відбулась через неналежне виконання посадових обов`язків уповноваженого державного органу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» передбачено, що громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно абз.1, 2 ст.22 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одержувачі державної допомоги зобов`язані повідомляти органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги, про зміну всіх обставин, що впливають на виплату допомоги. Суми державної допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян (у результаті подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно з законом.

Умови призначення і виплати допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю визначені Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», Порядком надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства фінансів України від 30 квітня 2002 р. № 226/293/169.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положеннями статей 1212, 1215 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті, зокрема, заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції із наданих позивачем доказів вбачається, що відповідачка не допустила будь-якої недобросовісної поведінки, не вчиняла жодних дій, які призвели або могли призвести до виникнення переплати їй державної соціальної допомоги, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про доведеність заявлених позовних вимог, за встановлених у даній справі обставин відхиляються.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Е.Л. Демченко

М.О. Макаров