П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Київ

Справа №759/5598/24

Провадження: № 22-ц/824/14870/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Возного Миколи Вікторовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ул'яновської О. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Оберіг», про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

у с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.09.2023 року о 12 год. 05 хв. трапилася ДТП за участю водія - ОСОБА_1 , який керував ТЗ «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_1 , та здійснив наїзд на ТЗ «Skoda Oktavia», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Постановою Святошинського районного суду м. Києва відповідача притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та визнано винним у вказаному ДТП. Станом на 19.09.2023 року цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ «СК «Оберіг» на підставі полісу обов`язкового страхування №АР3528306, отже, в подальшому, вказана страхова компанія здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 160000 грн, тобто, в межах ліміту відповідальності заподіяної шкоди, проте, згідно проведеного звіту величина вартості матеріального збитку складає 425099 грн 95 коп, а тому, враховуючи ту обставину, що страхової виплати недостатньо для відшкодування заподіяної шкоди , така шкода підлягає до стягнення з відповідача у розмірі 265099 грн 15 коп. Окрім того, відмічає, що відповідач через прострочення сплати грошового зобов`язання має сплатити суму інфляційного збільшення 7233 грн 10 коп, 3% річних у розмірі 3960 грн 96 коп за період з 19.09.2023 року по 26.03.2024 року та одночасно повинен сплатити йому, позивачу, моральну шкоду у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу, який був єдиним способом пересування і його пошкодження завдало сильних душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан оціненою у розмірі 10000 грн. Окрім того, просив покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 265099 грн 15 коп. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн., що загалом становить 268099 грн 15 коп.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язанні із наданням правової допомоги, у розмірі 6000 грн. та судовий збір по справі у розмірі 2670 грн. 99 коп.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Возний М. В. в інтересах ОСОБА_1 17 липня 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, рішення суду першої інстанції просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом, в порушення вимог процесуального законодавства, одночасно вирішено питання про закриття підготовчого провадження у справі та ухвалено рішення по суті. Окрім того, суд, закриваючи підготовче провадження у справі, не врахував клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке було подано з поважних обставин, а також не вирішив процесуальні питання, які суд зобов`язаний був вирішити на стадії підготовчого розгляду справи. Так, відмічає, що в ході судового розгляду відповідачем було заявлено клопотання про призначення у справі авто-товарознавчої експертизи, однак, суд залишив таке клопотання поза увагою. Окрім того, звертає увагу на те, що звіт позивача безпідставно взятий судом до уваги з огляду на те, що експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Возний М. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній, та просив її задовольнити.

Адвокат Пустовий Б. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, вважав її необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19.09.2023 року о 12 год. 05 хв., керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 на праві власності, та рухаючись по вул. Стеценка- пр-т Ак. Палладіна в м. Києві, де рух регулюється сигналами світлофора, рухався на заборонений (червоний) сигнал світлофора, відповідач не надав перевагу у русі транспортному засобу, який рухався на дозволений сигнал світлофора, у результаті чого сталося зіткнення з транспортним засобом «Skoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_4 порушив п. 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.02.2024 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130, ст. 124 КУпАП (а. с. 7-11, 12-16).

Згідно положень статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На момент вчинення ДТП 19.09.2023 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 застрахована на підставі полісу №АР3528306 щодо ТЗ «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_1 , у ТДВ «СГ «Оберіг», страхова сума за шкоду майна складає 160 000 грн (а. с. 17, 18).

Згідно звіту №41/10/23 про оцінку матеріального збитку, вартість відновлювального ремонту ТЗ «Skoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_2 складає 425099 грн 95 коп (а. с. 19-37).

Згідно відповіді ТДВ «СГ «Оберіг» вих.№0105-01 від 01.05.2024 року на запит представника відповідача, відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування від 09.10.2023 року між потерпілою особою та ТДВ «СГ «Оберіг» було узгоджено розмір страхового відшкодування (за вирахування франшизи 0,00 грн) 152 000 грн без проведення експертизи в порядку п. 36.2 ст. 36 Закону №1961-ІV (а. с. 24).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції погодився, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу були завдані моральні страждання, однак визначений ОСОБА_2 розмір моральної шкоди є завищеним, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості підлягає зменшенню до 2000 грн. Поряд з цим, суд дійшов висновку про те, що відповідальність відповідача, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, та можливість застосування до неї цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання, настає саме з моменту набрання законної сили даним рішенням, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Отже, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки.

Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені у статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з пунктом 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена в порядку, встановленому цим законом.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахувавши вказані норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що різниця завданої позивачу шкоди підлягає стягненню з відповідача як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Посилання скаржника на неналежність поданого позивачем доказу, а саме, звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 41/10/23 від 20.12.2023 року, є безпідставними, оскільки звіт містить інформацію щодо транспортного засобу, список довідникових джерел інформації, формули та розрахунки здійснені за ними, що дає змогу розуміти та перевірити досліджувані величини. Пошкодження, визначені у звіті вартості матеріального збитку, співпадають із пошкодженнями, визначеними в протоколі (а. с. 24).

Піддаючи сумніву вказану у звіті інформацію, відповідач не конкретизує, що саме було помилково прийнято до уваги або ж не приймалось до уваги суб`єктом оціночної діяльності при визначенні втрати товарної вартості.

Окрім того, колегія суддів відмічає, що чинне законодавство не містить приписів про те, що суб`єкт оціночної діяльності має бути попереджений про кримінальну відповідальність, відтак, відсутність у звіті суб`єкта оціночної діяльності попередження про кримінальну відповідальність не може слугувати підставою для відхилення такого звіту, а отже, доводи скаржника про те, що звіт є необґрунтованим та безпідставним не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Однак, як зазначено вище,відповідачем наданий звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 41/10/23 від 20.10.2023 року у розумінні процесуального закону не спростований.

Відсутність в матеріалах справи звіту про оцінку транспортного засобу, здійсненого на замовлення страхової компанії, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки, як зазначено вище, страховик відшкодовує вартість лише в межах визначеного ліміту суми страхового відшкодування, а тому й не зобов`язаний обраховувати такий розмір при визначенні розміру страхового відшкодування, який підлягає виплаті у відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Більш того, відповідач не був позбавлений можливості самостійно отримати відповідний звіт та надати суду.

Так, відповідач зазначає, що визначена позивачем вартість на відшкодування шкоди є завищеною, проте доказів на спростування такої вартості не надано, в судовому засіданні представником відповідача також не доведено завищений розмір шкоди.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів відмічає, що відповідальність відповідача, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, настає саме з моменту набрання законної сили даним рішенням суду та можливість застосування до неї цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання, про що, зокрема, зазначено у постанові Верховного Суду, від 21.04.2022 у справі № 447/2222/20 року, а отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, така вимога є передчасною, а отже не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів відмічає наступне.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зокрема, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих позивачу, порушення нормального ритму життя, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, а також вимоги розумності та справедливості, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме у розмірі 2 000 грн.

Висновок суду першої інстанції щодо визначеного розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. Суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, згідно якого, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Перевіряючи висновки суду в частині відшкодування витрат, понесених на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 16000 грн представник позивача надав до суду договір №032-10/23 про надання правової допомоги; акт про надання правової допомоги від 19.03.2024 до договору, квитанцію до прибуткового касового ордера №013/24 від19.03.2024 на суму 16000 грн.

Ураховуючи ту обставину, що позовні вимоги задоволено частково та ураховуючи заперечення представника відповідача щодо вказаної вимоги суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що сума, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача у виді послуг за надання правової допомоги становить 6000 грн, ураховуючи співмірність зі складністю справи та ціною позову.

Підсумовуючи сукупність вищезазначених обставин та положень закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову частково.

В той же час, з матеріалів справи убачається, що відповідачем було заявлено клопотання про призначення у справі авто товарознавчої експертизи (а. с. 67-68).

У зв`язку із чим, ухвалою суду від 08.05.2024 року здійснено перехід із спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження (а. с. 77).

17.06.2024 року до суду від адвоката Возного М. В. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 18.06.2024 року, у зв`язку із його зайнятістю в іншому засіданні, що, зокрема, підтверджено належними доказами (а. с. 100-102).

Згідно довідки від 18.06.2024 року, складеної секретарем судового засідання, особи які беруть участь у справі не з`явились (а. с. 104). В той же час, ухвалою суду від 18.06.2024 року закрито підготовче провадження у справі та одночасно ухвалено судове рішення. Однак, ні ухвала суду про закриття підготовчого провадження, ні рішення суду не містить вирішення питання щодо заявленого клопотання про призначення авто товарознавчої експертизи, а також клопотання адвоката Возного М. В. про відкладення судового засідання, у зв`язку з його зайнятістю в іншому провадженні, що свідчить про порушення норм процесуального права у зв`язку із залишенням судом першої інстанції поза увагою порушених питань.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, а відтак апеляційна скарга Возного М. В. підлягає задоволенню частково.

Окрім того, як зазначено вище, судом першої інстанції дійсно не вирішено клопотання відповідача про призначення у справі авто товарознавчої експертизи, поряд з цим зі змісту апеляційної скарги убачається, що адвокат Возний М. В. не порушує питання щодо призначення такої експертизи судом апеляційної інстанції.

Відтак, колегія суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, якими передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не входить в обговорення питання щодо призначення експертизи у справі, оскільки таке питання не було предметом розгляду апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться лише до порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, інших доводів щодо суті самої справи апеляційна скарга не містить.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Загальна сума задоволених вимог позивача складає 267099 грн 15 коп., а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 2670 грн 99 коп. (268099,15 грн х 100% : 286293,21 = 93,29% х 2862,94).

Отже, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 2670 грн 99 коп.

Оскільки наслідком апеляційного перегляду є скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку із порушенням порядку розгляду справи, при цьому, зміст самого рішення не змінюється, судові витрати відповідача по сплаті судового збору, понесені ним у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Возного Миколи Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) матеріальну шкоду у розмірі 265099 (двісті шістдесят п`ять тисяч дев`яносто дев`ять) грн 15 коп. та моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) грн, а всього 268099 (двісті шістдесят вісім тисяч дев`яносто дев`ять) грн 15 коп.

Стягнути Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати, пов`язанні із наданням правової допомоги, у розмірі 6000 (шість тисяч) грн та судовий збір у розмірі 2670 (дві тисячі шістсот сімдесят) 99 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25.11.2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова