Провадження № 22-ц/812/981/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 липня 2024 року м. Миколаїв

справа № 471/693/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2

на рішення Братського районного суду Миколаївської області, ухваленого 25 квітня 2024 року під головуванням судді Гукової І.Б., в приміщенні цього ж суду, повний текст судового рішення складений 01 травня 2024 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Братська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області про визнання заповіту нікчемним,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В червні 2023 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 . Він, як спадкоємець першої черги за законом, звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті матері. Однак, з`ясувалося, що за життя, а саме 23 жовтня 2020 року, ОСОБА_5 склала заповіт, яким усе своє майно заповідала своєму онукові ОСОБА_3 .

Посилаючись на те що, заповіт посвідчений не уповноваженою особою, також заповіт не містить особистого підпису заповідача, замість підпису написано прізвище « ОСОБА_6 », окрім того, посвідчуваний напис не містить відомостей про час (година, хвилина) його власноручного підписання заповідачем, позивач просив суд з огляду на приписи статей 203, 1247, 1257 ЦК України заповіт складений 23 жовтня 2020 року ОСОБА_5 та посвідчений цього ж числа секретарем виконавчого комітету Кривопустоської сільської ради Братського району Миколаївської області ОСОБА_7 , зареєстрований в реєстрі за № 39 визнати нікчемним.

Ухвалою Братського районного суду Миколаївської області від 26 липня 2023 року до участі у справі у якості відповідача залучено ОСОБА_4 .

Правом відзиву на позовну заяву учасники справи не скористались.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Братська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про визнання заповіту нікчемним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заповіт від 23 жовтня 2020 року посвідчено секретарем виконавчого комітету Кривопустоської ради Братського району Миколаївської області на яку, рішенням № 3 від 29 жовтня 2015 року Кривопустоської сільської ради було покладено обов`язки на вчинення нотаріальних дій.

Рішенням № 5 від 17 листопада 2015 року Кривопустоської сільської ради секретарю сільської ради ОСОБА_7 було доручено здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради.

В заповіті вказано час та дату його посвідчення (9.30 година 23 жовтня 2020 року); підписано особисто заповідачем, заповіт зареєстровано в реєстрі за № 39, сплачено державне мито, що в повній мірі відповідає вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій та приписам норм ЦК України.

Відтак, заповіт складений та посвідчений 23 жовтня 2020 року відповідає вимогам статті 1247 ЦК України, підстав для встановлення його нікчемності немає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Могила С.М., посилаючись на необґрунтованість, незаконність рішення суду першої інстанції, не надання належної оцінки усім доводам та доказам, не встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовної заяви.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд проігнорував вимоги закону. Апелянт зазначає, що рішенням № 3 від 29 жовтня 2015 року І сесії сьомого скликання Кривопустоської сільської ради «Про покладання обов`язків на вчинення нотаріальних дій» на секретаря виконавчого комітету Кривопустоської ради Братського району Миколаївської області, якою посвідчено заповіт 23 жовтня 2020 року, обов`язки на вчинення нотаріальних дій не покладалися. Вказаним рішенням такі обов`язки покладалися на секретаря сільської ради.

Суд посилаючись на рішення № 5 від 17 листопада 2015 року Кривопустоської сільської ради «Про здійснення секретарем сільської ради повноважень секретаря виконавчого комітету сільської ради», яким секретарю сільської ради Бакуменко О.П. доручено здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради, не звернув увагу на той факт, що секретарю виконавчого комітету сільської ради не доручалося здійснювати повноваження секретаря сільської ради. Частиною 4 статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради. Проте, Закон не передбачає можливості раді приймати рішення про уповноваження секретаря виконавчого комітету здійснювати повноваження секретаря ради. Як наслідок, таке рішення Кривопустоською сільською радою не приймалося, в судове засідання Братською селищною радою на виконання ухвали суду не надавалося та не було предметом дослідження в судовому засіданні. Таким чином, судом фактично встановлено, що секретар виконавчого комітету Бакуменко О.П. вчиняла нотаріальні дії будучи особою, на яку не було покладено відповідних обов`язків за рішенням відповідної ради, проте в рішенні зазначено інше, а саме, що відповідні обов`язки були покладені.

Крім того, посвідчуваний напис не містить відомості про час (година, хвилина) його власноручного підписання заповідачем, а також підпису ОСОБА_5 , що залишилося поза увагою суду та рішення не містить жодного обґрунтування причин цього. При цьому, суд дійшов висновку, що зазначене в заповіті прізвище « ОСОБА_6 » є її підписом, обмежився зазначенням, що заповіт підписано особисто заповідачем, не наводячи при цьому жодного обґрунтування вказаного висновку та посилань на закон. Досліджені в судовому засіданні раніше складені заповіти, переконливо свідчать про те, що ОСОБА_5 мала підпис та використовувала його під час підписання документів, а не зазначала в якості підпису своє прізвище. Що стосується сплати державного мита під час посвідчення заповіту, то суд в рішенні вказав про його сплату, проте не звернув увагу на той факт, що в судовому засіданні досліджувалася інформація Братської селищної ради, що надавалася на виконання ухвали суду, згідно якої вбачається, що документи, які підтверджують факт сплати державного мита в Старостинському окрузі сільської ради відсутні. Крім того, досліджений в судовому засіданні журнал реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування не прошнурований, не пронумерований та не засвідчений підписом посадової особи та печаткою.

Отже, висновок суду про відповідність заповіту в повній мірі вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій та приписам норм ЦК України не ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, а відповідно є необґрунтованим.

Узагальненні доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, до апеляційного суду не надійшов.

В судове засідання апеляційного суду сторони та третя особа не з`явились. Представник позивача надав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності.

Інші учасники також повідомлені належним чином про час і місце судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило. За такого, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

2. Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є матір`ю позивача ОСОБА_1 , та бабусею відповідача ОСОБА_3 (т.1 а.с. 7).

За життя ОСОБА_5 , 23 жовтня 2020 року склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Кривопустоської сільської ради Братського району Миколаївської області ОСОБА_7 , яким все рухоме та нерухоме майно, яке належало її за життя, заповідала своєму онукові ОСОБА_3 . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 39 (а.с. 8).

Із заповіту слідує, що заповіт записаний секретарем зі слів заповідача ОСОБА_5 , до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_5 , власноручно підписано у її присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено.

Заповіт посвідчено у двох примірниках о 09.30, один з яких залишається на зберіганні в справах виконавчого комітету Кривопустоської сільської ради Братського району Миколаївської області, а другий - видається заповідачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14 грудня 2022 року (а.с. 9).

З інформації наданої приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиної Н.В. вбачається, що після смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа 09 січня 2023 року за № 1/2023. Спадщину прийняли: спадкоємець за заповітами від 20 жовтня 2014 року, реєстр №493 та 24 березня 2017 року, реєстр №200 - ОСОБА_4 . Обсяг заявленого спадкового майна: земельна ділянка, площею 8,96 га та 1/4 частка земельної ділянки, загальною площею 9,4921 га; спадкоємець за заповітом від 10 вересня 2012 року, реєстр №102 онук ОСОБА_3 . Обсяг заявленого спадкового майна - все майно; спадкоємець за статтею 1261 ЦК України - син ОСОБА_1 Обсяг заявленого спадкового майна - все майно (а.с. 44).

Із копії спадкової справи № 1/2023, зареєстрованої у спадковому реєстрі за №70124240 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 слідує, що 09 січня 2023 року ОСОБА_4 , 14 лютого 2023 року ОСОБА_3 відповідачі по справі та 19 травня 2023 року ОСОБА_1 - позивач звернулися до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Волошиної Н.В. із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 ( а. с. 79, 80, 117).

За відомостями Спадкового реєстру заповіт посвідчений 23 жовтня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 39, є чинним ( а. с. 90-91).

У даній справі спір виник між сторонами з приводу визнання заповіту нікчемним у зв`язку з відсутністю у секретаря виконавчого комітету сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій, порушення вимог до форми та посвідчення заповіту.

Як зазначалось, оспорюваний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Кривопустоської сільської ради Братського району Миколаївської області ОСОБА_7 23 жовтня 2020 року о 9.30 хвилин.

В посвідчувальному записі відсутні дані про час (годину та хвилини) о котрій цей заповіт підписано заповідачем.

Рішенням Кривопустоської сільської ради № 2 від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_7 обрано секретарем Кривопустоської сільської ради, та цього ж дня рішенням № 3 цієї сільради на ОСОБА_7 було покладено обов`язки на вчинення нотаріальних дій (т.1 а.с. 132, 133).

Рішенням Кривопустоської сільської ради № 5 від 17 листопада 2015 року секретарю сільської ради ОСОБА_7 було доручено здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради (т.1а.с. 229).

Із листа голови Братської селищної рада видно, що в Кривопустоському старостинському окрузі №4 Братської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області відсутні підтверджуючі документи про факт сплати державного мита (квитанції, оприбутковування по касі, тощо) (т.1 а.с.228).

Позивач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що рішення Кривопустоської сільської ради про уповноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради Бакуменко О.П. на вчинення нотаріальних дій відсутнє, посвідчувальний напис не містить відомості про час (година, хвилина) його власноручного підписання заповідачем, а також підпису заповідача ОСОБА_5 та підтверджень сплати державного мита під час посвідчення заповіту, і це є підставою нікчемності заповіту.

Між тим такі доводи є помилковими.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див.: зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України).

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (див.: пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)).

Перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат" (пункт 1.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій (пункт 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування (додатки 1-14) (пункт 2.11 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з Додатком 1 до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, посвідчувальний напис на заповіті, записаному зі слів заповідача, має містити годину та хвилинку о котрій цей заповіт власноручно підписаний заповідачем.

Існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі).

У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)).

Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини.

Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22)).

Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом (частина п`ята статті 4 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13 липня 2021 року, вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України "Про нотаріат", пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням.. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23) зазначено, що «1) свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; 2) на рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України можливості регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту; 3) законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцій вважав, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам ЦК України щодо форми та порядку посвідчення, а тому підстави для його кваліфікації як нікчемного відсутні. Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Такий висновок узгоджуються з постановами Верховного Суду у складі: Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23), колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі № 491/1528/15-ц (провадження № 61-23620св18), колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18 (провадження № 61-22263св19), колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 680/289/18 (провадження № 61-5837св21), в яких зазначено про наявність у посадових осіб повноважень посвідчувати заповіт та, відповідно, про чинність заповітів, незважаючи на те, що виконавчі комітети рад не приймали рішень про покладення на таких посадових осіб цих органів функцій щодо вчинення нотаріальних дій.

Апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги про те, що посвідчувальний напис на заповіті не містить відомості про час (година, хвилина) його власноручного підписання заповідачем, а також відсутність відомостей про сплату держмита, і це є підставою нікчемності заповіту, оскільки законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету сільської ради, нікчемним, як відсутність в посвідчувальному написі на заповіті відомостей про час (година, хвилина) його підписання заповідачем, а також відсутність відомостей про сплату держмита, і це є підставою нікчемності заповіту. Це не впливає на форму заповіту. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.

Зазначене відповідає висновку викладеному в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23).

Апеляційний суд не погоджується також з твердженням апеляційної скарга про те, що заповіт не містить підпису заповідача.

У частинах першій, третій, четвертій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Як видно зі змісту оспорюваного заповіту, в графі «Підпис» є рукописний запис: «Бабінець ОСОБА_5 ».

Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що заповіт підписаний не ОСОБА_5 .

Посилання апеляційної скарги на те, що в інших документах ОСОБА_5 ставила інший підпис ніж на оспорюваному заповіті, не можуть бути достатніми для визнання цього заповіту нікчемним.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

ГоловуючийІ.В. Лівінський Судді:Т.Б. Кушнірова О.О. Ямкова
Повне судове рішення складено 15 липня 2024 року.