печерський районний суд міста києва
Пр. № 2-4762/24
25 вересня 2024 року
Печерський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Головко Ю. Г.,
за участю секретаря судового засідання Мхітарян М. М.,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна,
У жовтні 2023 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.08.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3146, була придбана у шлюбі, проте за кошти ОСОБА_1 , які він отримав 22.06.2015 від ОСОБА_4 за продаж квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.10.2023 матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2023 справу передано судді Головко Ю. Г.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.12.2023 суддею Головко Ю.Г. прийнято до провадження цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, відкрито провадження та вирішено розглядати справу за правилами загального провадження.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, поданих письмових поясненнях.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу зареєстрованого місця проживання та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленою про розгляд справи належним чином.
Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідач правом подати відзив на позов не скористалася.
Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
15.08.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб у Печерському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що 15.08.2013 складено відповідний актовий запис №1415, що підтверджується виданим повторно свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
22.06.2015 відбувся продаж квартири за адресою АДРЕСА_3 між позивачем та покупцем ОСОБА_4 про що був укладений договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.C., зареєстрований в реєстрі за №1640. Продаж квартири складав 2 000 000,00 грн. Кошти за продаж квартири були перераховані безготівково.
Квартира за адресою АДРЕСА_4 , була придбана позивачем за його особисті кошти які він мав за фактом продажу 22.06.2015 квартири АДРЕСА_3 . В тому числі усі нотаріальні послуги та державні мита сплачував виключно позивач. При цьому ОСОБА_3 не вклала жодних коштів на купівлю квартири.
26.01.2024 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.
Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1ст.61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Cтатус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачем, всупереч положенням ст. 81 ЦПК України, не спростовано доводи та докази позивача про те, що кошти, за які була придбана спірна квартира, були особистою приватною власністю позивача.
Так, судовим розглядом встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 , було придбано за грошові кошти в сумі 812 300,00 грн.
Надаючи оцінку доводам позивача про те, що зазначені грошові кошти були особистою приватною власністю позивача, суд враховує, що незадовго до придбання даної квартири (13.08.2015), позивачем продано квартиру АДРЕСА_2 за 2 000 000, 00 грн (22.06.2015) яка належала позивачу з 2004 року.
Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, підтверджені відповідними доказами, суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що джерелом набуття спірного майна були не спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як подружжя, а особисті приватні кошти позивача в результаті продажу квартири яка належала позивачу на підставі особистої приватної власності. За таких обставин, квартира АДРЕСА_1 , придбана позивачем за його особисті кошти, а тому є його особистою приватною власністю.
На переконання суду, враховуючи обставини цієї справи, саме по собі перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у період придбання спірного майна, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірне майно придбано саме за їхні спільні кошти.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна про визнання майна особистою приватною власністю підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Київського апеляційного суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Ю. Г. Головко