Ухвала

10 липня 2024 року

м. Київ

справа № 727/5956/23

провадження № 61-1126ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 21 травня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем, про забезпечення позову у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: виконавчий комітет Чернівецької міської ради, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 третя особа - орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Позов обґрунтовував тим, що в період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 у них народився син - ОСОБА_3 . Після подання позову про розірвання шлюбу деякий час дитина проживала з матір`ю, проте на даний час проживає разом з батьком.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Вказував, що з моменту народження сина він проводить з ним весь свій вільний час, опікується його здоров`ям та вихованням. Вважає, що за обставин, що нині склалися в найкращих інтересах дитини щоб син проживав з ним. Він організував належні житлові умови, достатні для нормального розвитку та зростання сина ОСОБА_4 . Хлопчик, проживаючи з батьком, адаптувався до соціального середовища має друзів за вказаним місцем проживання, в найкращих інтересах дитини буде визначення місця проживання з батьком. Стверджує, що син виявляє бажання проживати з ним. Матір дитини після припинення спільного проживання перевела його в інший дитячий садок, обіцяла водити дитину на секції та гуртки, але за той час, що дитина проживала окремо від батька цього не було зроблено. Мати не приділяє достатньо часу для розвитку ОСОБА_4 та для опіки його станом здоров`я, в той же час проявляє агресію до батька при дитині і до дитини.

Позивач не може досягти з відповідачем спільної згоди щодо організації життя та побуту і умов для розвитку та виховання сина з визначення місця проживання дитини тому просить суд визначити місце проживання сина - ОСОБА_3 , 2018 року народження, з ним за його місцем проживання.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом.

Позов мотивовано тим, що після розірвання шлюбу, син за усною домовленістю сторін залишився проживати з нею та зареєстрований за адресою проживання матері, де проживав до кінця травня 2023 року. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 25/2 від 24 січня 2023 року було визначено участь у вихованні дитини та встановлено порядок побачення ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 , а саме: перша та третя субота, друга та четверта неділя місяця з 12 до 20 год, без присутності матері, у будні та святкові дні - за домовленістю між батьками. На виконання даного рішення 21 травня 2023 року о 12 год 05 хв ОСОБА_2 передала дитину колишньому чоловіку - ОСОБА_1 , проте останній станом на день подання зустрічного позову, дитину не повернув, його телефон не відповідає, місцезнаходження його та дитини їй не відоме. Зазначає, що жодного дозволу на виїзд дитини за межі області з батьком вона не надавала. З даного приводу ОСОБА_2 звернулася до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення та з цього приводу були внесені відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення.

ОСОБА_2 звертає увагу на поведінку ОСОБА_1 , який шляхом викрадення дитини починаючи з травня 2023 року змінив його місце проживання. Вважає, що описані дії прямо порушують права та інтереси дитини, оскільки дитина з народження постійно проживала з нею. Вона жодного разу не порушила права батька на спілкування з дитиною. Стверджує, що вона має постійний стабільний дохід і має змогу в повному обсязі матеріально забезпечити дитину. Просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , 2018 року народження, з нею, за її місцем проживання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2024 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 , за місцем її проживання.

ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 березня 2024 року.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 21 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 березня 2024 року.

До Чернівецького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Якименком М. М., про забезпечення позову, в якій заявник просить: відібрати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 та будь-якої іншої особи, з якою знаходиться дитина, та передати батькові ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути дитину за його місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії як особисто, так й із залученням третіх осіб (в тому числі, але не обмежуючись - родичів по лінії матері дитини, працівників охоронних структур та детективних агенцій, а також співробітників поліції охорони та будь-яких інших осіб, які можуть забезпечувати фізичною силою відібрання дитини від батька), спрямовані на зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі після відібрання дитини від матері та передання його батькові за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії як особисто, так й із залученням третіх осіб (в тому числі, але не обмежуючись - родичів по лінії матері дитини, працівників охоронних структур та детективних агенцій, а також співробітників поліції охорони та будь-яких інших осіб, які можуть забезпечувати фізичною силою відібрання дитини від батька), спрямовані на вивезення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України та передати відповідні відомості Державній прикордонній службі України; тимчасово обмежити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за кордон та передати відповідні відомості Державній прикордонній службі України; заборонити посадовим особам Державної прикордонної служби України здійснювати пропуск дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі кордонів України незалежно від супроводжуючих його осіб та наданих документів.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 21 травня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Якименко М. М. , про забезпечення позову.

У червні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Якименком М. М., на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 21 травня 2024 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування апеляційний судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Установлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 .

Статтею 7 Сімейного кодексу України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.

Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіку побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine(заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).

Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Установлено, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 жовтня 2023 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії, як особисто так й із залученням третіх осіб, спрямовані на зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичним місцем проживання наразі якого є разом з його батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 до ухвалення рішення у справі № 727/5956/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини. Зазначена постанова Чернівецького апеляційного суд є чинною та не скасована.

Отже, у даній справі є судове рішення, яким забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії, як особисто так й із залученням третіх осіб, спрямовані на зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, суд апеляційної інстанції здійснив належну оцінку наявності зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову, про вжиття яких просив позивач, і предметом заявлених ним позовних вимог, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у спосіб, обраний ним.

Забезпечення позову шляхом відібрання малолітньої дитини на час розгляду справи судом за своїм змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Також, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони вивезення дитини ОСОБА_3 за межі України, тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за кордон, заборони посадовим особам ДПС України здійснювати пропуск ОСОБА_3 за межі кордонів України.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного суду 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено про те, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.

Підстави для відступу від таких висновків Верховного Суду відсутні.

Доводи касаційної скарги позивача про наявність перешкод у спілкуванні з дитиною та необхідність у зв`язку із цим вжити заходи забезпечення позову, не впливають на висновки апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову, обраним позивачем способом та недоведеність існування реальної загрози ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту або поновлення порушених, оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Інші доводи та аргументи, наведені у касаційній скарзі, не дають підстав для висновків про незаконність оскаржуваного судового рішення, тому правильне застосовування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування, касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем, про забезпечення позову у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: виконавчий комітет Чернівецької міської ради, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 21 травня 2024 року.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді /підпис/ В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

/підпис/ Є. В. Петров

Ухвала відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України оформлена суддею Петровим Є. В.