Справа № 445/1066/24 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В. М.
Провадження № 22-ц/811/2216/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та встановлення факту утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив розірвати укладений між ними шлюб та встановити факт самостійного виховання та утримання ним двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 03.05.2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Львівській області зареєстровано шлюб з відповідачкою ОСОБА_3 , актовий запис №61, у якому в них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З лютого 2022 року подружні відносини фактично припинились, сторони не підтримують подружніх відносин і не ведуть спільного господарства.

Сторонами погоджено місце проживання дітей разом із батьком та визначено, що власне він буде займатись вихованням та утриманням дітей.

Зазначає, що ці обставини визнаються сторонами, а тому не потребують доказуванню.

Окрім того, факт самостійного виховання та утримання дітей батьком підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов від 24.03.2024 року, складеного комісією у складі провідних спеціалістів служби в справах дітей та фахівців соціальної роботи Золочівської міської ради.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14 червня 2024 року позов задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 03.05.2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Львівській області, актовий запис №61.

Після розірвання шлюбу залишено відповідачу ОСОБА_3 прізвище « ОСОБА_3 ».

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту утримання неповнолітніх дітей - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 , просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту утримання неповнолітніх дітей і в цій частині ухвалити нове рішення, яким встановити факт утримання батьком ОСОБА_2 неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважає, що оскаржуване рішення у відмовленій частині є незаконним, немотивованим та необґрунтованим. Судом першої інстанції не з`ясовані та не встановлені обставини, що мають істотне значення для справи, висновки суду суперечать та не відповідають фактичним обставинам справи та висновкам Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у спірних правовідносинах.

Звертає увагу, що відповідачка у відзиві на позов вказала, що сторонами узгоджені, визнані та не заперечуються ті обставини, що місце проживання дітей буде разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , і що вихованням та утриманням дітей буде займатись батько ОСОБА_2 .

Наголошує, що згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 24.03.2024 року, складеного Службою у справах дітей Золочівської міської ради, батько ОСОБА_2 самостійно займається вихованням та утриманням, навчанням і доглядом двох неповнолітніх синів, оскільки мати дітей тривалий час перебуває за кордоном, коштів на утримання дітей не надає та дітей не виховує.

Додає, що факт перебування дітей на утриманні батька підтверджується довідкою Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області №202 від 22.04.2024 року.

Також звертає увагу, що ці обставини визнаються та не заперечуються відповідачкою, тому вони не підлягають доказуванню, що, на думку апелянта, безпідставно не було враховано судом.

При цьому, зауважує, що 06.01.2023 року відповідачці видана посвідка на проживання, а з 19.06.2023 року вона працевлаштована за контрактом покоївкою у Мейфер Рекрутмент Сервіс (м. Лондон, Сполучене Королівство), за нею зарезервовано місце навчання в коледжі технологій та управління м. Лондона на 4 роки очної форми навчання.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України

(стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права

та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені

у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування

з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому

з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь

у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Наведене в повній мірі узгоджується з нормою статті 109 СК України, якою врегульовано порядок розірвання шлюбу за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей.

Так, зокрема, статтею 109 СК України визначено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу.

Наведене свідчить про те, що спільна воля подружжя на розірвання шлюбу, рівноцінно, як і визнання одним із подружжя пред`явленого до нього позову про розірвання шлюбу, в якому подружжя має неповнолітніх дітей, не може йти у розріз прав їхній неповнолітніх дітей.

Визначальним у вирішенні спорів, що прямо чи опосередковано стосуються прав дитини, є забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі №201/5972/22, зроблені наступні висновки (п.п.64-75, 79, 80, 84, 85).

«Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно з частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання

або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини

є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164

СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки

є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один

із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15

СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини».

Отже, підсумовуючи викладене, необхідно дійти висновку, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, зокрема, у спорі про позбавлення батьківських прав, який в силу імперативних приписів статті 19 СК України розглядається з обов`язковою участю органу опіки та піклування.

У зв`язку з наведеним, безпідставними є покликання сторони позивача на визнання відповідачкою факту одноосібного утримання та виховання позивачем їхніх спільних дітей, оскільки таке визнання суперечить закону.

Також необхідно зазначити, що СК України чітко визначені способи захисту прав одного з батьків, з яким проживають діти, внаслідок ухилення іншого від виконання батьківських обов`язків, зокрема: у спосіб стягнення аліментів за рішенням суду (стаття 181 СК) та/або у спосіб позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК).

Отже, з урахуванням наведених вище норм матеріального права та висновків Великої Палати Верховного Суду, які згідно із статтею 263 ЦПК України є обов`язковими при застосуванні норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову в частині вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дітей, оскільки такий спосіб захисту не передбачений СК України та є не ефективним в контексті забезпечення якнайкращих інтересів дітей сторін, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 15 листопада 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич