Справа № 943/854/23 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/811/2212/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м.Львів

Справа №943/854/23

Провадження № 22ц/811/2212/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Буського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Буську 4 червня 2024 року у складі судді Журибіди Б.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Буської міської ради Золочівського району Львівської області, з участю третьої особи: ОСОБА_3 , про визнання недійсними та скасування рішень,-

встановив:

12 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Виконавчого комітету Буської міської ради Золочівського району Львівської області, з участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішень. Просить визнати недійсним та скасувати з моменту прийняття рішення Виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області №22 від 23 травня 2011 року «Про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 »; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 9 лютого 2011 року Новосілківською сільською радою Буського району Львівської області на ім`я ОСОБА_5 ; визнати недійсним з моменту прийняття рішення Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області №232 від 16 жовтня 2012 року «Про затвердження уточненої площі, технічної документації та передачу у власність земельних ділянок»; визнати недійсним та скасувати державний акт від 24 грудня 2012 року Серії ЯН №549882 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га (кадастровий номер земельної ділянки :15:006:0072) на ім`я ОСОБА_5 ; визнати недійсним та скасувати державний акт Серії ЯН №549883 від 24 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1812 га (кадастровий номер земельної ділянки :15:006:0073) на ім`я ОСОБА_6 ; визнати недійсним та скасувати державний акт Серії ЯН №549884 від 24 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,3582 га (кадастровий номер земельної ділянки :17:005:0045) на ім`я ОСОБА_5 ; визнати за ним ( ОСОБА_1 ) право власності на нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку загальною площею 0,25 га (кадастровий номер земельної ділянки :15:006:0072); земельну ділянку загальною площею 0,1812 га (кадастровий номер земельної ділянки :15:006:0073); земельну ділянку площею 0,3582 га (кадастровий номер земельної ділянки :17:005:0045). Вказує, що з 7 вересня 1939 року (з часу народження) він був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_1 . За цією адресою також були зареєстровані його батьки: ОСОБА_7 - голова колгоспного двору, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; а також його (позивача) сестри: ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_10 , яка померла у 2008 році. Усі разом вони були членами колгоспного двору. Факт належності спірного будинку до колгоспного двору підтверджується записами в погосподарській книзі. Вказує, що у зв`язку із введенням 15 квітня 1991 року в дію Закону України «Про власність», власність колгоспного двору припинила своє існування на підставі ст. ст. 17, 18 цього Закону. Нерухоме майно колгоспного двору перейшло у спільну сумісну власність ОСОБА_5 , яка була членом колгоспного двору згідно погосподарської книги, та його ( ОСОБА_1 ), як такого, що не втратив зв`язок з колгоспним двором. Стверджує, що відповідно до ст. ст. 368, 369, 370 ЦК України (в редакції 1963 року) йому (позивачу) та ОСОБА_5 , як власникам майна на праві спільної сумісної власності, станом на 1991 рік належало по частці майна. До 1958 року він проживав у спірному будинку, далі пішов в армію. Стверджує що його сестри батькам не допомагали. На прохання батьків у 1970-х роках він ( ОСОБА_1 ) за власні кошти зробив криницю, обмурував стару хату цеглою, вимурував веранду із сходами та провів багато інших будівельних робіт по облаштуванню будинку. Вказує, що у 2008 році ОСОБА_5 захворіла, що підтверджується довідкою МСЕК від 23 листопада 2018 року. Стверджує, що догляд за ОСОБА_5 здійснювала ОСОБА_11 У 2008 році він (позивач) після перенесеної операції став прикутим до інвалідного візка, що стверджується довідкою МСЕК від 31 березня 2008 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 . У 2020 році він ( ОСОБА_1 ) звернувся до Новосілківської сільської ради із заявою про оформлення права власності на належне йому майно. Йому (позивачу) відмовлено у наданні дозволу на приватизацію землі через перебування її у власності ОСОБА_5 . У серпні 2020 року йому ( ОСОБА_1 ) стало відомо, що ОСОБА_5 після смерті їх матері звернулася до Новосілківської сільської ради із заявою про винесення рішення щодо оформлення власності на спірний житловий будинок. На підставі заяви ОСОБА_5 було винесено оскаржуване рішення Виконкому Новосілківської сільської ради №22 від 23 травня 2011 року, яким вирішено оформити право власності та провести державну реєстрацію житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ; видано оскаржуване свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідно до рішення №232 Новосілківської сільської ради Буського району Льівської області від 16 жовтня 2012 року «Про затвердження уточненої площі, технічної документації та передачу у власність земельних ділянок» ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с.Новосілки та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1812 га в урочищі «Присадиба» та площею 0,3582 га в урочищі «Кудирявці». Стверджує, що при винесенні оспорюваних рішень не було враховано, що спірний житловий будинок відносився до колгоспного двору, у будівництві та обслуговуванні якого він (позивач) приймав участь та мав частку. Вважає що спірними рішеннями порушено його право власності, оскільки він брав участь у веденні спільного господарства, зв`язку із двором не втрачав. Просить позов задовольнити.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 4 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що порушує його законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позову. Посилається на доводи позовної заяви. Крім того, вказує, що він (позивач) до початку 2000 року проживав у колгоспному дворі, вкладав кошти у покращення майна, залучав свою сім`ю до праці і підтримання колгоспного двору. Вказує, що всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.4 ст.82 цього Кодексу обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що господарство, головою якого був ОСОБА_7 , належало до суспільної групи - колгоспного двору (дата вступу - 21 січня 1949 року). Із записів у погосподарській книзі вбачається, що початково членами цього двору були: ОСОБА_7 ,1910 року народження, (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ); ОСОБА_8 , 1912 року народження, (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ); ОСОБА_5 , 1934 року народження, (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ); ОСОБА_1 , 1939 року народження; ОСОБА_9 , 1942 року народження, (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_10 , 1944 року народження, (яка померла у 2008 році).

Записами у погосподарській книзі стверджується що колгоспниками були ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 з 1958 року проходив службу в арміїі. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 станом на 1962 рік вибули із господарства у м.Львів.

З трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що з 1978 року він працював на підприємстві у м.Львові. Записи у паспорті позивача свідчать про те, що з 22 вересня 1975 року до цього часу він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

Комісією в складі Новосілківського сільського голови Яворського В.Я., секретаря сільської ради Черняк Н.Б., депутата сільської ради ОСОБА_12 в квітні 2013 року проведено обстеження умов проживання ОСОБА_5 , про що складено акт про її матеріально-побутові умови. Встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрована в с. Новосілки Буського району Львівської області; хворіє, потребує постійного догляду. Такий догляд за ОСОБА_5 здійснювала її сестра - ОСОБА_13 , яка проживала в будинку без реєстрації.

З відповіді Буської міської ради Золочівського району Львівської області №70 від 26 січня 2021 року вбачається, що ОСОБА_5 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Гавор (прізвище до укладення шлюбу - ОСОБА_14 здійснювала постійний догляд за хворою ОСОБА_5 та разом з донькою ОСОБА_3 здійснила поховання ОСОБА_5 .

Рішенням Виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області № 22 від 23 травня 2011 року «Про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 » вирішено оформити право власності ОСОБА_5 на вказаний будинок.

Рішенням Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області № 232 від 16 жовтня 2012 року спірні земельні ділянки площею 0,25 га (для обслуговування житлового будинку) та площею 0,1812 га і 0,3582 га (для ведення особистого селянського господарства) передано у власність ОСОБА_5 , якій видано державні акти на право власності на земельні ділянки:Серії ЯН № 549882 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га (кадастровий номер :15:006:0072), Серії ЯН №549883 на право власності на земельну ділянку площею 0,1812 га (кадастровий номер земельної ділянки :15:006:0073); Серії ЯН №549884 на право власності на земельну ділянку площею 0,3582 га (кадастровий номер земельної ділянки :17:005:0045) від 24 грудня 2012 року.

24 вересня 2019 року ОСОБА_13 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті її сестри - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 померла.

8 липня 2020 року ОСОБА_3 подала приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13

10 липня 2020 року Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ганич Н.І. видано ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом №№ 324, 326, 328, 330. До складу спадщини увійшли: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,3582 га, кадастровий номер :17:005:0045; земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :15:006:0071; земельна ділянка площею 0,1812 га, кадастровий номер :15:006:0073; які розташовані у с.Новосілки Буського району Львівської області, що належали на підставі зареєстрованих Державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якої була її рідна сестра -

ОСОБА_13 звертався до Буського районного суду Львівської області з позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті сестри ОСОБА_5 . Рішенням цього суду від 28 жовтня 2021 року у справі 943/993/21, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16 травня 2022 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи: Буської державної нотаріальної контори, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. ОСОБА_1 вважав спадковим майном житловий будинок площею 60,4 кв.м та описані вище земельні ділянки площею 0,25 га, 0,1812 га та 0,3582 га. Рішенням суду встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_8 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і ОСОБА_5 . Після смерті батьків у будинку залишилася проживати ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до Буського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , то тим самим він визнав, що ОСОБА_5 була законним власником спірного нерухомого майна.

Позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки рішеннями Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області права та законні інтереси ОСОБА_1 не порушені; позивач не є співвласником нерухомого майна разом із ОСОБА_5 ; був членом колгоспного двору до 1964 року, далі вибув і на день смерті ОСОБА_5 свою частку там не зберігав.

Відповідно до ст. 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

З погосподарської книги вбачається, що ОСОБА_1 у 1964 р. вибув з колгоспного двору. Згідно паспортних даних, позивач з 1975 року зареєстрований у АДРЕСА_3 , а отже свою частку в колгоспному дворі не зберіг.

Останніми членами колгоспного двору після смерті у 1980 році голови колгоспного двору ОСОБА_7 залишились його дружина - ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно зі ст.4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на загальних підставах, єдиним її спадкоємцем була ОСОБА_5 , яка постійно з нею проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

До 1 липня 1990 року діяли правила спадкування членів колгоспного двору, а з 1 липня 1990 року почали діяти загальні правила спадкування і єдиним спадкоємцем ОСОБА_8 залишилася ОСОБА_5 , яка фактично прийняла спадщину. Ніхто з дітей ОСОБА_8 , в тому числі позивач, не звертались у встановленому законом порядку для прийняття спадщини.

Спадкоємцем ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , була її сестра ОСОБА_13 , яка звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шоробури - Гірки Н.С. із заявою про прийняття спадщини. На підставі цієї заяви заведено спадкову справу № 59/2019 року. ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , вона прийняла спадщину після смерті сестри ОСОБА_5 , однак не оформила своїх спадкових прав за життя.

Спадкоємцем першої черги по закону після смерті ОСОБА_13 є її дочка ОСОБА_3 , яка фактично прийняла спадщину, звернулася з відповідною заявою до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ганич Н.І. (спадкова справа № 02-2020), отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті матері за законом від 10 липня 2020 року.

Оскаржувані позивачем рішення Виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Буського району Львівської області № 22 від 23 травня 2011 року «Про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 » та №232 від 16 жовтня 2012 року «Про затвердження уточненої площі, технічної документації та передачу у власність земельних ділянок», свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно, видане Новосілківською сільською радою Буського району Львівської області 9 лютого 2011 року на ім`я ОСОБА_5 , державний акт від 24 грудня 2012 року ЯН №549882 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, державний акт від 24 грудня 2012 року ЯН №549883 на право власності на земельну ділянку площею 0,1812 га, державний акт від 24 грудня 2012 року ЯН №549884 на право власності на земельну ділянку площею 0,3582 га є такими, що відповідають цивільному та земельному законодавству України, прийняті на підставі заяви ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями статей 120 - 127 ЦК УРСР, спадкування майна колгоспного двору регулювалося статтею 563 ЦК УРСР.

Колгоспний двір міг мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

За змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Згідно з положеннями ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу).

Працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (ст. 126 ЦК УРСР).

Відповідно до абзацу другого п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору.

Правильне застосування судами норм статей 120 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» передбачено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 563 ЦК УРСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Згідно з ч.1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

6 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК УРСР статті 120 - 127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563, якою врегульовано питання спадкування майна колгоспного двору.

Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 цього Кодексу).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.ст. 1261-1265 ЦК України)

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, роз`яснено, що правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він брав участь у веденні спільного господарства і не втрачав зв`язку із двором, у якому зберіг свою частку. Також він посилається на те, що не відмовлявся від спадщини після смерті матері та є її спадкоємцем. Просив визнати за ним право власності на спірний будинок та земельні ділянки.

Є встановленим, що позивач ОСОБА_1 зберігав зв`язок із колгоспним двором під час строкової військової служби у 1958-1960 роках та внаслідок цього не втратив право на частку у майні двору. У 1964 році ОСОБА_1 вибув з колгоспного двору, виділ його частки в натурі при виході з колгоспного двору не проводився. Встановлено, що з 1975 року він зареєстрований у АДРЕСА_3 , з 1978 року він постійно був працевлаштований на підприємстві м.Львова. За відсутності доказів того, що позивач після вибуття із колгоспного двору у 1964 році своєю працею і засобами брав участь у веденні загального господарства колгоспного двору, входив до сімейно-трудового об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб; належить зробити висновок, що він втратив свою частку в колгоспному дворі, оскільки більше трьох років поспіль не брав участі свєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Інвалідність внаслідок захворювання позивачу встановлена у 2008 році - після припинення колгоспного двору.

Позивач не набув прававласності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, оскільки до 15 квітня 1991 року він втратив право на частку в майні двору. Він є таким, що втратив це право, оскільки, будучи працездатним, більше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк він не перебував на дійсній строковій військовій службі, не навчався в учбовому закладі, та не підтвердив наявність хвороби, через яку залишив колгоспний двір).

Членами колгоспного двору після смерті у 1980 році голови двору ОСОБА_7 залишилися його дружина - ОСОБА_8 та донька - ОСОБА_5 , які з двору не вибували. Спадщина на частку ОСОБА_7 не відкривалася згідно з положеннями законодавства, яким регулювалися правовідносини щодо колгоспного двору.

На час смерті члена колгоспного двору ОСОБА_8 (4 грудня 1990 року) членом цього двору також була ОСОБА_5 .

Із спадкоємців першої черги, які пережили спадкодавця ОСОБА_15 , ніхто не звертався із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Спадщину фактично прийняла ОСОБА_5 , яка проживала разом із спадкодавцем на час смерті останньої, а після відкриття спадщини опікувалася спадковим майном, підтримувала його у належному стані, що підтверджується повідомленням старости села № 24 від 16 грудня 2022 року.

Позивач спадщину не прийняв.

Згідно з положеннями постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про власність», загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. До цієї дати спадщина на майно колгоспного двору відкривалася лише після смерті останнього члена колгоспного двору.

На правідносини щодо спадкування частки члена колгоспного двору в майні двору після смерті ОСОБА_15 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (після 1 липня 1990 року), застосовуються загальні правила спадкування.

Посилання позивача на те, що спірний будинок був майном колгоспного двору, не підтверджені належними та допустимими доказами. У наявних в матеріалах справи копіях погосподарських книг такі відомості відсутні. Спірні земельні ділянки не були майном колгоспного двору. Ці земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_5 на підставі рішення органу місцевого самоврядування на виконання його дискреційних повноважень після припинення колгоспного двору.

Після смерті ОСОБА_5 її сестра - ОСОБА_13 прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою. Позивач спадщину не прийняв. До спадкового майна увійшли спірний будинок та земельні ділянки.

Після смерті ОСОБА_13 (10 листопада 2019 року) спірне майно в порядку спадкування за законом перейшло у власність ОСОБА_3 .

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, особа висловлює власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та вказує, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові належить відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц.

Підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 вересня 2022 року у справі № 916/144/17.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 3 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 4 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18.

Колегія суддів прийшла до висновку про відсутність порушення прав та законних інтересів позивача. Тому суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в позові. Висновки суду першої інстанції не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскарженого рішення не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 4 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2024 року.

Головуючий

Судді