Справа № 303/8501/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 листопада 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Джуги С.Д.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2022 року, ухвалене головуючою суддею Гутій О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України, про стягнення матеріальної і моральної шкоди

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державної казначейської служби України, про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 29.07.2021 інспектором взводу № 2 роти 4 батальйону УПП Закарпатської області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 363540 адміністративне правопорушення, щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

За результатом розгляду вказаного протоколу, постановою Мукачівського міськрайонного суду від 29.09.2021 провадження по справі відносно ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Також, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.09.2021 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 126 КУпАП від 29 липня 2021 року.

Зазначає, що в даному випадку таким порушенням його конституційних прав і свобод, йому завдано суттєвої моральної шкоди, оскільки, його безпідставно було затримано працівниками патрульної поліції та складено протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.130 КУпАП, та ч.1 ст. 126 КУпАП, до яких він взагалі не причетний.

Ці всі факти спричинили йому моральну шкоду, яка виразилася в душевних стражданнях у зв`язку з такою протиправною поведінкою щодо нього, він поніс втрати немайнового характеру внаслідок зазначених моральних, фізичних страждань та негативних явищ, заподіяних йому незаконними діями та бездіяльністю працівників патрульної поліції. У зв`язку з його незаконним притягненням до адміністративної відповідальності було принижено його честь та гідність, а також позбавлено конституційного права на свободу і особисту недоторканність, мали місце моральні переживання.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в розмірі 80 000,00 гривень та 9 000,00 гривень витрат на правову допомогу.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції погодився з позивачем про застосування до правовідносин вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», однак, дійшов помилкового висновку, що жодна шкода йому не спричинена. У справах № 303/6285/21 та № 303/6323/21 було встановлено незаконність притягнення його до адміністративної відповідальності та закрито провадження у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративних правопорушень.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення штрафу.

Частиною 4 статті 2 згаданого Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення.

Постановою Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутності складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/6169/7 зазначені наступні висновки, що «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Однак, вказаного суд першої інстанції не врахував та дійшов невірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Департамент патрульної поліції у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Вказує, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Тобто визначальною, обов`язковою ознакою для відшкодування шкоди має бути встановлення факту незаконності рішення, дії чи бездіяльності посадової особи та встановлення наявності шкоди. Разом з тим, позивачем не наведено жодних доказів які б свідчили що внаслідок дій поліцейських йому було завдано моральної шкоди, а між діями поліцейських та витратами позивача відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок.

При цьому жодного доказу наявності моральної шкоди позивачем не було надано. Так позивач посилається лише на факт закриття справи про адміністративне правопорушення. Варто зауважити, що факт закриття справи про адміністративне правопорушення як основна підстава для задоволення позову про стягнення моральної шкоди порушує базові принципи цивільного судочинства, рівності перед судом та змагальності сторін, а також ст. 81 ЦПК України.

При цьому слід зауважити, що ОСОБА_1 у розумінні Закону №266/94-ВР під слідством чи судом не перебував, оскільки, перебування під судом передбачає наявність спеціального статусу - підсудного. А в ході розгляду справи №303/8501/21 ОСОБА_1 перебував у статусі «особи що притягається до адміністративної відповідальності», тому проведення розрахунків опираючись на ч. 3 ст. 13 Закону №266/94-ВР є протиправним та нелогічним.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що сам факт складання адміністративних матеріалів жодним чином не доводить вказану позивачем моральну шкоду. Суд вважає таку шкоду недоведеною та безпідставною. Дії відповідачів не визнано неправомірними чи протиправними.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у Постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, провадження № 61-19000сво18, Постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, провадження № 61-2647св21.

Як встановлено постановою Мукачівського міськрайонного суду від 29.09.2021 провадження по справі відносно ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с. 10-11).

Також рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.09.2021 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 126 КУпАП відносно ОСОБА_1 (а.с.6-9).

Отже, судовими рішеннями фактично установлено незаконність відповідних дій та рішень інспектора патрульної поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного уповноваженою особою поліції.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог статей 1167, 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого.

Сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування, заподіяної шкоди, та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Виходячи з наведеного та з урахуванням того, що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності безпідставно, суд вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, почуття образи, емоційної напруги, нервозності та інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вказаного суд першої інстанції не врахував та помилково вважав, що ОСОБА_1 не доведено незаконність дій відповідача та відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн компенсації моральної шкоди.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що заявлені позовні вимоги є частково слушними, що являється підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, тоді як апеляційна скарга частковому задоволенню.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу.

Згідно положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до ст.141 ЦПК України , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем ОСОБА_1 надано: Договір №81 від 19.08.2021 про надання правової допомоги, Додаткову угоду №1 від 29.09.2021; Квитанцію до прибуткового касового ордера № 9 від 29.09.2021.

З Додаткової угоди №1 від 29.09.2021 слідує, що оплата послуг адвоката становить 9 000,00 грн.

Зазначена сума не може бути стягнутою на користь позивача у зв`язку із тим, що є надмірною.

А звідси, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та значимості таких дій у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що компенсації підлягає тільки сума в розмірі 3 000,00 грн, а в іншій частині розміру вимог слід відмовити як таких, що не знайшли свого підвердження.

Керуючись ст.ст. 12, 81,374,376,382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 грошові кошти у розмірі 5 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та грошові кошти у розмірі 3 000,00 гривень у відшкодування витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги.

У задоволенні решти розміру позовних вимог, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: