КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кізік Анни Миколаївни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року та апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Бєрьозки Юрія Володимировича на додаткове рішенняОболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» про стягнення матеріальної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, який обґрунтовала тим, що 18 травня 2023 року о 20 год. 00 хв. ОСОБА_1 , рухаючись в м. Києві по просп. Володимира Івасюка, біля будинку 2-Д, керуючи транспортним засобом марки «Scania R480A4X2», державний номерний знак НОМЕР_1 зі спеціалізованим напівпричепом марки «Bodex Kis 3WS», при перестроюванні не надав дорогу та здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Infiniti QX 30», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався у попутному напрямку в тій смузі, в яку водій ОСОБА_1 мав намір перестроїтись.

Унаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року у справі №756/6646/23, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

23 травня 2023 року ОСОБА_4 (власник транспортного засобу марки Infiniti QX 30, державний номерний знак НОМЕР_2 ) звернулась до АТ «СГ «ТАС» із повідомлення про ДТП, яка сталась 18 травня 2023 року та з відповідною заявою про відшкодування оціненої шкоди.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №202/05-23 від 08 червня 2023 року ТОВ «Клевер Експерт» розмір матеріального збитку становить 98 750,30 грн без врахування фізичного зносу.

28 липня 2023 року на банківську карту позивача надійшли кошти в розмірі 50 797,16 грн.

Оскільки, винним у пошкодженні транспортного засобу ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , а страхові відшкодування не в повній мірі покрили понесені витрати, тому позивач просила стягнути з відповідача на свою користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП у розмірі 47 953,14 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня2024 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму матеріальної шкоди в розмірі 41 108, 54 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 923,29 грн.

04 квітня 2024 року на поштову адресу суду першої інстанції від представника ОСОБА_2 - адвоката Бєрьозки Ю.В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 11800,00 грн.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року відмовлено позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу у даній справі.

Не погоджуючись з рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Кізік А.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом вимог процесуального законодавства, а саме, всебічності та повноти з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначено, що в обґрунтування вартості матеріального збитку, позивач посилається на Звіт 202/05-23 від 08 червня 2023 року (замовник позивач), згідно якого, вартість матеріального збитку завданого власнику ТЗ «Infiniti QX 30» д.н.з НОМЕР_2 складає 98750,30 грн. (без врахуванням коефіцієнту фізичного зносу), вартість матеріального збитку становить 60 841,76 грн.

При цьому, у позовні заяві зазначається, що згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/2992815, цивільно-правова відповідальність Відповідача по ТЗ «ScaniaR480 A4X2» д.н.з. НОМЕР_1 застрахована у АТ СГ «ТАС», з лімітом за шкоду, заподіяну майну 160 000 грн.

Виходячи з зазначеного вказує на те, що розмір матеріального збитку (реальні збитки) у розмірі60 841,76 грн не перевищує ліміту страхового відшкодування 160 000 грн передбаченого договором (полісом) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/2992815, а відтак всі спори щодо стягнення виплаченого страхового відшкодування мають вирішуватися між ОСОБА_2 та АТ СГ « ТАС» крім франшизи в разі її наявності.

В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що третьою особою 28 липня 2023 року на банківську картку позивача надійшли кошти у розмірі 50 797,16 грн, в рахунок виплати страхового відшкодування, однак до матеріалів справи не було долучено жодного документу, який складено АТ СГ «ТАС», у тому числі акту огляду, звіту про оцінку, страхового акту або іншого документу, який би містив розрахунок та обґрунтування, яким чином третя особа визначала вартість страхового відшкодування у розмірі 50797,16 грн.

Також, до матеріалів справи не долучено документу, а позовна заява не мітить обґрунтування, чи зменшення вартості страхового відшкодування пов`язано із застосування при розрахунку коефіцієнту фізичного зносу чи інших причин зменшення вартості страхового відшкодування.

При цьому, представник ОСОБА_1 - адвокат Кізік А.М. зазначає, що позивач, отримуючи кошти у вказаній сумі погодився із розміром збитку, який було зафіксовано страховою компанією, а відтак, шкода в розмірі 50 797,16 грн є фіксованою та погодженою сторонами.

Крім того, позивачка не оспорила дії страхової компанії відповідача щодо встановленого нею збитку та отримав розмір страхового відшкодування у визначеному розмірі.

Не погоджуючись з додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Бєрьозка Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що Оболонським районним судом міста Києва при розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, невірно встановлені обставини справи, що мають істотне значення для вирішення справи.

В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що єдиною підставою для відмови заяви про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, на думку суду першої інстанції, є пропуск (недотримання) встановленого строку для подання заяви про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК України, та відсутність клопотання про поновлення вищевказаного строку.

Однак, у позовній заяві, стороною позивача заявлено попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, з яких витрати на правову допомогу становлять 7 800,00 грн, який у зв`язку з проведенням ще низки робіт (надання правничої допомоги) фактично є більшим ніж сума зазначена у попередньому розрахунку.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Бєрьозка Ю.В. вказує на те, що ані позивач, ані представник позивача, не були обізнані із фактом ухвалення рішення по справі 21 березня 2024 року, оскільки рішення ухвалено судом першої інстанції за відсутністю позивача та представника позивача.

Таким чином, представник ОСОБА_2 - адвокат Бєрьозка Ю.В. вважає, що строк подання заяви про ухвалення додаткового рішення про судові витрати дотриманий з огляду на той факт, що вступна та резолютивна частина рішення по справі, оприлюднена в Єдиному Державному реєстрі судових рішень 26 березня 2024 року, а заява про ухвалення додаткового рішення про судові витрати була подана до суду першої інстанції 29 березня 2024 року.

Відзивів на апеляційні скарги на рішення суду та на додаткове рішення суду у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2023 року сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Infiniti QX 30», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля «Scania R480A4X2», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 .

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ марки «Infiniti QX 30», д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований за позивачем - ОСОБА_4 на праві власності.

Цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля «Scania R480A4X2», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована в АТ «Страхова група «ТАС», що підтверджено полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ/2992815, розмір франшизи 3200,00 грн, страхова сума за шкоду, заподіяну майну - 160 000,00 грн.

Відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку № 202/05-23 ТОВ «Клевер Експерт», ринкова вартість автомобіля «Infiniti QX 30», д.н.з. НОМЕР_2 , складає з урахуванням ПДВ - 786 196,53 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ - 98 750,30 грн, вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ - 60841,76 грн.

Вартість вказаного висновку становить 4500,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 55 від 08 червня 2023 року.

Згідно з листом АТ «Страхова група «ТАС» на ім`я ОСОБА_2 , повідомлено, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди, якщо представник страховика не з`явився у визначений строк. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому вартість проведення експертизи (дослідження).

Огляд автомобіля був проведений представником страховика.

Згідно звіту № 202/05-23 від 08 червня 2023 року ТОВ «Клевер Експерт», матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля «Infiniti QX 30», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 53997,16 грн без ПДВ.

28 липня 2023 року АТ «Страхова група «ТАС» виплатила позивачці суму страхового відшкодування в розмірі 50 797,16 грн, враховуючи суму збитку на запчастини без ПДВ - 53 997,16 грн та франшизи, що становить згідно Поліса, 3200 грн.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач просив стягнути з відповідача суму майнової шкоди в розмірі 47 953,14 грн, як різницю між отриманими страховими виплатами та реальними витратами для відновлення транспортного засобу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням з урахуванням фізичного зносу. Також, судому рішенні було вказано, що сума ПДВ в розмірі 6844,60 грн не підлягає задоволенню та є безпідставно включеною у загальну суму завданої шкоди, оскільки докази про оплату позивачем ПДВ суду не надавались.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абз. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961 IV).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194 ЦК України).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15, провадження № 14-176цс18, зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона не зобов`язує потерпілого визначати розмір збитків, які підлягають відшкодуванню, відповідно до вже сплаченої реальної вартості виконання відповідних відновлювальних робіт.

Таким чином сам по собі факт не здійснення потерпілою особою фактичної оплати, яку він мусить здійснити для відновлення пошкодженого автомобіля, не є достатньою підставою, у розумінні статей 22, 1192, 1194 ЦК України, для відмови у позові про відшкодування матеріальної шкоди.

Отже системний аналіз ст. 22 ЦК України ч. 2 ст. 1192, ст.1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічні по суті висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а тому факт ДТП та вина ОСОБА_1 у його вчиненні додаткового доказування не потребує.

Оскільки позивачем доведено факт заподіяння належного йому транспортному засобу матеріальних збитків винними діями відповідача та виплату страховою компанією АТ «СГ «ТАС» вартості матеріального збитку у розмірі 50797,16 грн, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою страхової виплати.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач погодилась з розміром страхового відшкодування та не заперечила проти її розміру є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вищевказаного твердження апелянта, зокрема договір про погодження суми виплати, чи двохсторонньої угоди між позивачем та третьою особою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув уваги не невідповідність звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 202/05-23 ТОВ «Клевер Експерт», апеляційний суд критично оцінює з огляду на наступне.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що вартість відновлювального ремонту без урахування зносу - це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а; тому на користь позивача підлягає стягненню відшкодування саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, а саме різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та виплаченим відшкодуванням.

Тобто, в даному конкретномувипадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Аналіз положень Закону № 1961-IV та ст. 1194 ЦК України дозволяє зробити висновок, що вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 98750,30 грн, а відповідальність страховика обмежується сумою 50797,16 грн, тому, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув різницю з ОСОБА_1 .

Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку щодо вартості матеріального збитку, оскільки жодних доказів на спростування розміру шкоди, визначеного у звіті щодо вартості матеріального збитку № 202/05-23, відповідач суду не надав, клопотань про призначення судової експертизи не заявляв.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апелянта про те, що ОСОБА_1 взагалі не повинен нести матеріальну відповідальність перед позивачем, оскільки розмір шкоди знаходиться в межах ліміту відшкодування, так як за положеннями ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик виплачує страхове відшкодування з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, оскільки потерпіла особа згідно з положеннями ч. 2 ст. 1192 ЦК України має право на отримання збитків відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин та вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, а тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм права є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v.UKRAINE, № 4909/04, § 58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Бєрьозки Юрія Володимировича на додаткове рішенняОболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року апеляційний суд зазначає наступне.

Ухвалюючи додаткове рішення про відмову у стягненні витрат на правничу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в порушення ч. 8 ст. 141 ЦПК України не подала докази щодо судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з цими висновками суду з огляду на наступне.

Ст. 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів цивільного судочинства) є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення ( п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді; ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову; а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу ( ст.134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.141 ЦПК України).

За приписами ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.

Виходячи зі змісту ч. 8 ст. 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначене узгоджується із положенням ч. 1 ст. 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Тобто саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18

У ст. 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному ч. 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Аналіз положень ст. 126, ч. 8 ст. 141 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що у випадку неподання доказів витрат протягом визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України п`ятиденного строку заява про розподіл судових витрат унеможливлює розгляд судом питання розподілу судових витрат без поновлення цього строку.

Зазначене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 17 листопада 2021 року у справі №205/213/20.

У справі, яка переглядається, встановлено, що в позовній заяві, поданої представником ОСОБА_2 - адвокатом Бєрьозкою Ю.В., останній просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 7800,00 грн.

На підтвердження цих витрат було надано: Договір про надання правничої допомоги 04/09-2023/1 від 04 вересня 2023 року з адвокатським об`єднанням «ЛЕФОРС», у якому сума гонорару за складання позову складає 7800,00 грн, та детальний опис виконаних робіт.

У п. 19 Договору вказано, що послуги з правничої допомоги вважаються наданими з моменту підписання акта приймання-передачі наданих послуг обома сторонами.

У позовні заяві було зазначено, що остаточна сума (розмір) витрат на надання правової допомоги представником позивача буде визначена після розгляду справи, виходячи із тривалості розгляду справи та необхідності в подальшому підготовки необхідних процесуальних документів.

У Договорі 04/09-2023/1 від 04 вересня 2023 року про надання правничої допомоги сторони домовились, що правнича допомога вважається наданою з моменту підписання акту приймання-передачі, однак до позову та до матеріалів справи під час розгляду справи до ухвалення остаточного рішення в суді першої інстанції такий акт наданий не був.

Участі в судових засідання під час розгляду даної справи в суд першої інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Бєрьозка Ю.В. не приймав.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» про стягнення матеріальної шкоди ухвалене 21 березня 2024 року, позивач та його представник не були присутні в судовому засіданні 21 березня 2024 року.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_2 - адвокат Бєрьозка Ю.В. 20 березня 2024 року через засоби електронного зв`язку подав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Заява про ухвалення додаткового рішення з копіями документів подана до суду першої інстанції через засоби поштового зв`язку лише 29 березня 2024 року, тобто з пропуском встановленого ст. 141 ЦПК України п`ятиденного строку.

Матеріалами справи підтверджується обізнаність позивача та її представника про розгляд справи та наявність об`єктивної можливості реалізувати своє процесуальне право, передбачене частиною восьмою ст. 141 ЦПК України.

Однак, клопотання про поновлення процесуального строку для подання заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвокат Бєрьозка Ю.В. не подавав, в заяві про ухвалення додаткового рішення останній не зазначив непереборних обставин, які б унеможливлювали надання доказів суду першої інстанції в межах визначеного ЦПК України п`ятиденного строку, не зазначив і обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані із істотними перешкодами чи труднощами для вчинення відповідної процесуальної дії (подання доказів в межах п`яти днів).

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заявник пропустив строк подання заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з копіями документів на підтвердження понесених позивачем витрат, зокрема акта приймання-передачі наданих послуг.

Факт ознайомлення представника заявника із рішення суду від 21 березня 2024 року лише 26 березня 2024 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень не впливає на перебіг процесуального строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України, що унеможливлює його поновлення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 369/7551/21.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Бєрьозки Юрія Володимировича на додаткове рішенняОболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги не підлягають задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасників справи, які звернулись з апеляційними скаргами.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кізік Анни Миколаївни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року та апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бєрьозки Юрія Володимировича на додаткове рішенняОболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року та додаткове рішенняОболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар