Номер провадження: 22-ц/813/2958/24
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2017 року, ухвалене Малиновським районним судом Одеської області у складі: судді Михайлюка О.А. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

ТОВ «Кредекс Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 серпня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 39 950,00 доларів США, строком до 29 серпня 2014 року, зі сплатою процентів та інших передбачених договором платежів. Вказаний кредит забезпечений порукою ОСОБА_2 .

20 квітня 2012 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладений договір факторингу № 05/12, за яким банк передав позивачу право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 серпня 2007 року.

Станом на 19 серпня 2017 року заборгованість за кредитним договором складає:

-253997,55 гривень заборгованість за основним кредитом;

-70649,74 гривень заборгованість по відсоткам на дату відступлення права вимоги;

-156113,36 гривень нараховані відсотки; а всього 480760,65 гривень.

Оскільки в порушення умов кредитного договору, відповідачі, у встановлені строки кредит та інші передбачені договором платежі не сплатили, позивач просив стягнути солідарно на користь позивача з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 серпня 2007 року в загальному розмірі по основній сумі кредиту 253997,55 грн. Судові витрати покласти на відповідачів.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2017 року позов ТОВ «Кредекс Фінанс» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29 серпня 2007 року, яка складає: 253997,55 гривень заборгованість за основним кредитом; 70649,74 гривень заборгованість по відсоткам на дату відступлення права вимоги; 156113,36 гривень нараховані відсотки; а всього 480760 гривень 65 копійок.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2017 року як ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ « Вердикт Капітал» відмовити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги відповідача є те, що на час укладення договору факторингу (20.04.2012) загальна сума заборгованості за Кредитним договором становила 324647,29 грн, з яких: заборгованість за основною сумою боргу 253997,55 грн, заборгованість за відсотками 70649,74 грн, а відповідно до розрахунку заборгованості станом на 19.08.2017 заборгованість становила 480760,65 грн, з яких: заборгованість за основною сумою боргу 253997,55 грн, заборгованість за відсотками 70649,74 грн, нараховані відсотки згідно договору 156113,36 грн, з моменту переуступки на дату виготовлення розрахунку, тобто нараховані за період з 20.04.2012 по 19.08.2017.

Згідно усталеної практики Великої Палата Верховного Суду щодо застосування приписів ст. 1048 ЦК України та неправомірності нарахування відсотків поза межами строку користування кредитом, встановлений сторонами кредитного договору строк кредитування 29.08.2014, відсутність додаткової угоди щодо зміни/продовження терміну повернення кредиту, нарахування відсотків після 29.08.2014 є неправомірними діями з боку кредитора, а позовні вимоги про стягнення відсотків з 30.08.2014 по 19.08.2017 такими, що підлягають залишенню без задоволення.

З урахуванням зазначеного у договорі кінцевого строку повернення кредиту, позовна давність мала сплинути 29.08.2017, а позивач звернувся до суду після цієї дати, проте відповідач не мав можливості подати заяву про застосування строку позовної давності, оскільки копія позовної заяви з додатками, ухвала про відкриття провадження у справі йому не надсилалася судом, матеріали справи не містять належних доказів вручення поштової кореспонденції 29.08.2017. Тому заявляє про застосування позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що заборгованість по основній сумі кредиту у сумі 253997,55 грн нарахована ще первісним кредитором, яка і заявлена до стягнення позивачем, а борг за відсотками в межах дії кредитного договору та поза межами не заявлений до стягнення. Щодо пропуску позивачем строку позовної давності, то відповідач таке не може заявляти, оскільки не скористався такою можливістю в суді першої інстанції, будучі обізнаним про розгляд справи. Вважає, що апелянт нівелює інститут заочного розгляду справи та зловживає своїми процесуальними правами, що є неприпустимим. Крім того, п. 1.2.2. кредитного договору встановлено кінцевий строк повернення кредиту 29.08.2014, і згідно штампу поштового відділення позивач звернувся до суду саме 29.08.2017, а судом помилково враховано штамп суду на першій сторінці позовної давності заяви 06.09.2017.

В судовому засіданні представник відповідачка ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги та звернула увагу суду на те, що суд вийшов за межі позовних, вимог, стягнувши з відповідачів на користь позивача солідарно заборгованість, про що зазначає у своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач.

Представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнала.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (ТОВ «Дебт Форс», ТОВ «Вердикт Капітал» як користувачі Електронного суду, про що свідчать довідки про доставку електронного документу 05.10.2024 7:05:27, відповідачка ОСОБА_2 повідомлена у відповідності до вимог ч. 3 ст. 130 ЦПК України), до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 546 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (укладення Кредитного договору), передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Станом на дату укладення договору поруки (17 вересня 2009 року) частина четверта статті 559 ЦК України була викладена в такій редакції: Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня

настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З встановлених судом першої інстанції обставин справи вбачається та матеріалами справи підтверджено, що згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 серпня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 39 950,00 доларів США, строком до 29 серпня 2014 року, зі сплатою процентів та інших передбачених договором платежів. Вказаний кредит забезпечений порукою ОСОБА_2 за договором поруки № 240357.

Відповідно до п. 1.1. Кредитного Договору Банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) в сумі 39950,00 дол. США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених Договором.

20 квітня 2012 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладений договір факторингу № 05/12, за яким банк передав позивачу право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 серпня 2007 року.

Станом на 19 серпня 2017 року розрахована позивачем заборгованість за кредитним договором складає: 253997,55 гривень заборгованість за основним кредитом; 70649,74 гривень заборгованість по відсоткам на дату відступлення права вимоги; 156113,36 гривень нараховані відсотки; а всього 480760,65 гривень.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року замінено позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», яке змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», на його правонаступника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що на час укладення Договору факторингу 20.04.2012 загальна сума заборгованості за Кредитним договором становила 324647,29 грн, з яких заборгованість за основною сумою боргу 253997,55 грн, заборгованість за відсотками 70649,74 грн, а відповідно до розрахунку заборгованості станом на 19.08.2017 заборгованість становила вже 480760,65 грн, з яких заборгованість по основній сумі кредиту та по відсотках на дату відступлення права вимоги не змінилася, а додатково нараховано відсотки згідно договору 156113,36 грн з моменту переуступки на дату виготовлення розрахунку, тобто за період з 20.04.2012 по 19.08.2017.

Також посилається на помилкове нарахування позивачем відсотків поза межами дії кредитного договору, що не узгоджується із сталою практикою Великою Палати Верховного Суду, зокрема у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Оскільки п. 1.2.2. кредитного договору строк виконання у повному обсязі позичальником взятих на себе зобов`язань з урахуванням встановленого графіком погашення кредиту (Додаток № 1) встановлений не пізніше 29.08.2014, і додаткові угоди щодо зміни або продовження терміну повернення кредиту не укладено, то вказане нарахування відсотків позивача не ґрунтується на вимогах закону та погоджених сторонами умовах Кредитного договору.

Перевіряючи вказаний довід, колегія суддів звертає увагу не на правильність нарахування позивачем відсотків поза межами дії кредитного договору, а на довід апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, оскільки судом порушено таку засаду цивільного судочинства як диспозитивність, якою встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

По справі вбачається, що суд розглянув позовні вимоги, які позивачем не заявлялися про стягнення відсотків, на що слушно звертає увагу і позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу.

Зміст та вимога прохальної частини позовної заяви первісного позивача свідчить про те, що ТОВ «Кредекс Фінанс» просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь лише заборгованість за основною сумою боргу 253997,55 грн.

Заборгованість за відсотками позивач не просив стягнути.

Обговорюючи довід апеляційної скарги про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає таке.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Ухвалюючи рішення, місцевий суд зазначив, що у судове засідання, яке призначене 18 грудня 2017 року, відповідачі не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання повідомлялися судом належним чином.

Копію ухвали суду від 27 вересня 2017 року із судовою повісткою надіслано за наведеним зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 (м. Одеса, в/ч НОМЕР_1 ) , та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), проте такі повернулися до суду із відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», «не обслуговує в/ч НОМЕР_1 ».

Отже, наведене свідчить про відсутність в матеріалах справи доказів про належне повідомлення відповідачів як про розгляд справи, так і про дату, час та місце розгляду справи в день ухвалення оскаржуваного заочного рішення 18 грудня 2017 року, а тому про відсутність у суду підстав ухвалювати заочне рішення за відсутності відповідачів, оскільки такі не вважаються належно повідомленими.

За таких обставин відповідач не позбавлений права заявити про застосування строку позовної давності в суді апеляційної інстанції (постанова Великої палати ВС у справі № 756/8056/19, де виснувано, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У справі, яка переглядається, умовами Кредитного договору встановлено як строк дії договору (до 29 серпня 2014 року), так і строки виконання позичальником зобов`язань із щомісячним внесенням платежів - строк внесення останнього платежу згідно Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 серпня 2007 року (Додаток № 1 до додаткової угоди № 3 до Договору про надання вказаного споживчого кредиту), згідно якого останній платіж має бути внесений 25.08.2014 (а.с. 25-26). Вказаний графік підписаний сторонами та наданий позивачем у якості додатку до позовної заяви.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Встановивши, що умовами Кредитного договору встановлено строки виконання позичальником зобов`язань із щомісячним внесенням платежів, які ОСОБА_1 не виконував, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, суд дійшов правильного висновку про наявність заборгованості за тілом кредиту за наданими позивачем доказам у сумі 253997,55 грн, яка розраховано станом на 19 серпня 2017 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Наведене свідчить про сплив позовної давності до вимог позивача, оскільки сплив погоджений сторонами строк щодо кожного із щомісячних платежів станом на час звернення позивача до суду із теперішнім позовом 29.08.2017.

Враховуючи обґрунтованість позовних вимог в межах заявлених таких вимог (тіло кредиту 253997,55 грн), пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав до кожної із окремих частин кредиту згідно Додатку до Договору як обов`язкової його частини і заявлення відповідачем, не повідомленого судом першої інстанції про розгляд його справи, про застосування строку, у задоволенні позову, який є обґрунтованим по суті, слід відмовити саме з підстави пропуску строку позовної давності.

Що стосується вимог позову до поручителя ОСОБА_2 , то за змістом п. 3.1. Договору поруки від 17.09.2009, Договір поруки дії до повного припинення всіх зобов`язань боржника за Основним договором або до погашення Поручителем зобов`язань Боржника в рахунок виконання зобов`язань за Основним договором в сумі та в межах якої Поручитель відповідає перед Кредитором тобто до першої перерахованої події, яка настане раніше.

Якщо в договорі поруки не встановлено термін його дії відповідно до статті 252 ЦК, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом півроку з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2016 у справі № 6-2239цс15.

Наведені умови договору у сукупності із правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) свідчать про те, що строк пред`явлення вимог до поручителя сплив.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що якщо до вимог, заявлених до боржника, застосовується загальний строк давності, передбачений статтею 257 ЦК України, то до вимог, заявлених до поручителя, вказаний строк обмежується строком дії поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Тобто норма статті 257 ЦК України про загальну позовну давність не може бути застосована до вимог, заявлених до поручителя, оскільки строк звернення з позовом до поручителя обмежується строком поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19), від 08 червня 2021 року у справі № 202/781/14-ц (провадження № 14-356цс19), від 04 липня 2023 року у справі № 2-1268/11 (провадження № 14-2цс23).

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може (постанова Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16).

Вказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову до поручителя як необґрунтованого.

Отже, наведена невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права відповідно до вимог пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» , заборгованості за тілом кредиту в сумі 253997,55 (заборгованість по основній сумі кредиту).

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду за скаргою відповідача ОСОБА_1 така задовольняється, а позивачем при поданні позовної заяви не сплачений судовий збір, то з позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 3809,96 грн (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 253997,55 х1,5).

За подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 10817,11 грн, що підтверджується квитанцією № 4210-4741-9108-0246 від 20 листопада 2023 року (а.с. 225, т. 1), який є більшим, ніж встановлено законом.

Оскільки апеляційна скарга задовольняється повністю, то з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», який є правонаступником позивача у справі, на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5714,94 грн (3809,96 х 150%) за подання апеляційної скарги.

З урахуванням вимог пункту першого частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 підлягає поверненню надмірно сплачений судовий збір в розмірі 5102,16 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, буд. 5-б) на користь держави судовий збір у розмірі 3809,96 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (місцезнаходження юридичної особи: 02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 201/203, літера 2А, офіс 602; ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 5714,94 грн.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір згідно платіжного доручення 4210-4741-9108-0246 від 20 листопада 2023 року на розрахунковий рахунок UA0015757, банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), МФО: 899998, код отримувача - 37607526,у розмірі 5102,16 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко