Номер провадження: 22-ц/813/2525/24
Справа № 523/1562/18
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Сєвєрової Є.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

Величко К.Б.,

представника ОСОБА_1 адвоката Досковського В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Досковського Віталія Геннадійовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Бузовського В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

02.02.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення у солідарному порядку з відповідачів суми боргу за договором позики у розмірі 42 886 741,22 грн., в тому числі: основна сума боргу у розмірі 2 207 337,00 грн., пеня у розмірі 40 283 900,25 грн., три відсотки річних у розмірі 94 419,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 301 084,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 26.10.2016 року між ОСОБА_3 з одного боку, та ОСОБА_4 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 , з іншого, був укладений нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 443 839,24 грн., що в еквіваленті за домовленістю сторін складає 95 480 доларів США 00 центів.

Відповідно до п. 19 Договору позики, цей договір був укладений за згодою дружини позичальника - ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Мозолєвою О.В. Даною згодою відповідачка надала згоду своєму чоловіку, ОСОБА_3 , на укладення договору позики та отримання грошових коштів, зазначених в п. 1 Договору у власність, а також на виконання приписів п. 13 Договору з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором передачі в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки, розташованої за наступною адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності відповідачів по справі. Грошові кошти згідно п. 3 Договору відповідач повинен був повернути в строк до 26.04.2017 року.

Тим же пунктом Договору був встановлений графік повернення позичальником грошових коштів, відповідно до якого відповідачі по справі повинні повернути:

78 833,00 грн., що еквівалентно сумі 3 080 доларам США - в строк до 26.11.2016 р., включно;

78 833,00 грн., що еквівалентно сумі 3 080 доларам США - в строк до 26.12.2016 р., включно;

78 833,00 грн., що еквівалентно сумі 3 080 доларам США - в строк до 26.01.2017 р., включно;

78 833,00 грн., що еквівалентно сумі 3 080 доларам США - в строк до 26.02.2017 р., включно;

8 833,00 грн., що еквівалентно сумі 3 08 доларам США - в строк до 26.03.2017 р., включно;

2 049 671,00 грн., що еквівалентно сумі 80 080,00 доларів США - в строк до 26.04.2017 року.

На виконання приписів п. 3.2 Договору та ст. 545 ЦК України згідно розписок про отримання грошових коштів від 24.11.2016 року, 30.01.2017 року, 27.03.2017 року ОСОБА_3 були повернуті грошові кошти згідно графіка повернення грошових коштів на суму, еквівалентну 9 240,00 доларів США (3 платежі х 3080 доларів США). У зв`язку з тим, що відповідачі й досі не повернули позивачу більшу частину запозичених грошових коштів, позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Крім того, 10.08.2018 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа : ОСОБА_1 , про визнання припиненими зобов`язань за договором позики, яка надійшла не адресу суду 23.08.2018 року (т.1, а.с. 70-72).

Вищевказаний зустрічний позов ОСОБА_3 ухвалою Суворовського районного суду Одеської області від 27 вересня 2018 року був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 (т.1, а.с.106).

В свою чергу, 05.11.2018 року до Суворовського районного суду Одеської області надійшла зустрічна позовна заява відповідачки за первісним позовом - ОСОБА_1 про визнання припиненими зобов`язань за договором позики, яка ухвалою того ж суду була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_3 (т.1, а.с.133-134, 257).

Ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року вищевказані зустрічні позовні заяви ОСОБА_3 і ОСОБА_1 були залишені без розгляду (т.2, а.с.119-120, 121).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 4 810 177,22 грн., в тому числі: основна сума боргу - у розмірі 2 207 337,00 грн., пеня - у розмірі 2 207 337,00 грн., інфляційні витрати - у розмірі 301 084,22 грн., три відсотки річних - у розмірі 94 419,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 500,00 грн. у рівних частинах з кожного, а саме по 4 250,00 грн. з кожного (т.2, а.с.122-124).

До суду апеляційної інстанції на ухвалене судове рішення подавав апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 (т.2, а.с.129-135).

Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 19.05.2023 року вищевказана апеляційна скарги ОСОБА_3 була визнана неподаною та повернута особі, що її подала (т.2, а.с.148).

Таким чином, на розгляді суду апеляційної інстанції перебуває апеляційна скарга лише представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Досковського В.Г. (т.2, а.с.154-160).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Досковський В.Г. ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 19 жовтня 2022 року, в частині стягнення боргу та неустойки з ОСОБА_1 , ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та вирішити питання про судові витрати. В іншій частині оскаржуване рішення, апелянт просить залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Карпенко В.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т.2, а.с.195-198).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення Договору позики від 26.10.2016 року, ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з заявником апеляційної скарги ОСОБА_1 , шлюб зареєстрований 12.12.2014 року, актовий запис №1713, зроблений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (т.1, а.с.46).

За змістом п. 19 Договору позики від 26.10.2016 року, останній був укладений за згодою дружини позичальника - ОСОБА_1 , викладеної у вигляді нотаріально посвідченої заяви від 26.10.2016 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Мозолєвою О.В. (т.1, а.с.45). Даною заявою відповідачка надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на укладення Договору позики та отримання грошових коштів, зазначених в п. 1 Договору у власність, а також на виконання приписів п. 13 Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором, передачі в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за наступною адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності відповідачів по справі.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до розписок про отримання грошових коштів від 24 листопада 2016 року, 30 січня 2017 року, 27 березня 2017 року боржником ОСОБА_3 були частково повернуті грошові кошти згідно графіка повернення грошових коштів згідно на суму, еквівалентну 9 240 доларів США (3 платежі х 3080 доларів США) (а.с.73,74,75 т.1).

Із застосуванням ст.ст. 71, 525, 526, 549, 611, 629, 1046, 1049, ЦК України, а також ст. 60 СК України суд обгрунтовано стягнув залишок суми боргу, 3 відсотки річних, пеню та інфляційні витрати з відповідачів по справі.

Доводи представника відповідачки ОСОБА_1 та заявника апеляційної скарги адвоката Досковського В.Г. про те, що запозичені ОСОБА_3 грошові кошти не були запозичені в інтересах сім`ї та не витрачались в інтересах сім`ї, спростовуються тим, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, зазначена норма права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, та про що було вказано вище, відповідно до змісту п. 19 Договору позики від 26.10.2016 року, останній був укладений за нотаріально посвідченою згодою дружини позичальника - ОСОБА_1 , викладеної у вигляді нотаріально посвідченої заяви від 26.10.2016 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Мозолєвою О.В. (т.1, а.с.38). Даною заявою відповідачка надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на укладення Договору позики та отримання грошових коштів, зазначених в п. 1 Договору у власність.

Крім того, на виконання приписів п. 13 Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики, в іпотеку були передані житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 .

При цьому зі змісту відзиву позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу слідує, що родина ОСОБА_5 є фаховими юристами, а тому мали знати, що грошові кошти отримуються в позику від нього в інтересах сім`ї, в інакшому випадку він би не надав грошові кошти у позику. Більше того, ОСОБА_2 посилався на те, що на під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 в зустрічному позові посилалась на те, що у зв`язку з повним виконанням боргових зобов`язань, Договір позики є припиненим (т.2, а.с.195-198).

З огляду на викладені обставини, нотаріально посвідчена заява відповідача ОСОБА_3 про те, що грошові кошти отримувались ним у позику не в інтересах сім`ї, а виключно на його особисті потреби, є безпідставною і такою, що спростовується наявними у справі письмовими доказами (т.2, а.с. 172).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Досковського Віталія Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.10.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова