Номер провадження: 22-ц/813/3999/24
Справа № 946/8978/23
Головуючий у першій інстанції Бальжик О.І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання

встановив:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_2 3% річних у розмірі 152,21 грн та інфляційній втрати у розмірі 996,38 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 05 серпня 2020 року позивач замовив запасну частину до автомобіля, а саме: кришку клапанів/колектор впускний Volvo 31330239 на суму 4 096,00 грн. Після узгодження деталей та їх замовлення цього ж дня, тобто 05 серпня 2020 року, за наданими відповідачем банківськими реквізитами, позивач сплатив передоплату у розмірі 2058,29 грн. Після прибуття зазначеного вище товару до відділення поштового зв`язку, позивач відмовився його отримувати у зв`язку з тим, що він є неякісним. 09 вересня 2020 року на адресу відповідача, позивач надіслав претензію у якій просив повернути зроблену ним передоплату у семиденний строк з дня отримання претензії, яку відповідач отримав 23 вересня 2020 року. Таким чином у відповідача виникло грошове зобов`язання з повернення грошових коштів у розмірі 2058,29 грн, яке мало бути виконано не пізніше 30 вересня 2020 року, проте у визначений ч.2 ст.530 ЦК України строк, ОСОБА_2 обов`язок з повернення грошових коштів не виконав.

З метою захисту порушених прав, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення коштів та моральної шкоди. Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 квітня 2021 року у справі №946/6470/20 стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 2058, 29 грн, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 08 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та прийнято нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у сумі 800 грн.

Позивач вважає, що на підставі вказаної вище постанови апеляційного суду у

ОСОБА_2 виникло грошове зобов`язання із відшкодування моральної шкоди у розмірі 800 грн, яке мало бути виконано не пізніше 09 серпня 2022 року.

13 січня 2023 року на розрахунковий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 800 грн, таким чином допущено прострочення виконання грошового зобов`язання з відшкодування моральної шкоди, яке тривало з 10 серпня 2022 року до 13 січня 2023 року.

Крім того, 17 січня 2023 року на розрахунковий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 2058,59 грн, тобто допущено прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення зазначеної суми грошових коштів, яке тривало з 01 жовтня 2020 року до 17 січня 2023 року.

За час прострочення виконання вказаних грошових зобов`язань, позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати, які на його думку, підлягають сплаті відповідачем відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України.

На виконання вимог п.9 ч.3 с. 175 ЦПК України у тексті позовної заяви позивач повідомив суд, що очікує понесення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн, докази на підтвердження чого будуть подані в порядку, передбаченому ч.8 ст. 141 ЦПК України, протягом 5 днів після ухвалення судом відповідного рішення. В подальшому, серед іншого, просив суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн( а.с. 59).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року в частині розподілу судових витрат та стягнути із ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що резолютивна частина оскаржуваного рішення не містить зазначення про розподіл судових витрат, як того вимагають положення п.2 ч.5 ст. 265 ЦПК України, судом взагалі не вирішено питання про судовий збір за розгляд цієї справи.

Посилаючись на положення ч.9 ст. 141 ЦПК України зазначає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У цій справі звернення позивача до суду було зумовлене протиправною поведінкою відповідача, яка полягала у несплаті грошових коштів та заподіянні моральної шкоди, факти чого були встановлені судовими рішеннями у справі №946/6470/20.

Стягнуті на підставі вказаних рішень грошові кошти були сплачені позивачу в примусовому порядку відповідним відділом державної виконавчої служби, що на думку скаржника, свідчить про те, що відповідач свідомо уникав виконання грошових зобов`язань в добровільному порядку і свідчить про неправильність його дій.

Перед зверненням до суду із цим позовом, скаржником було направлено на адресу відповідачу вимогу із пропозицією компенсувати матеріальні втрати від знецінення грошових коштів, унаслідок інфляційних процесів, якими відповідач користувався неправомірно, в добровільному порядку, однак ця вимога залишена відповідачем без задоволення.

Обставини спірних правовідносин в їх сукупності, на думку скаржника, дають підстави для висновку про те, що відповідач як ухилявся від сплати основної суми заборгованості, так і ухилявся від сплати 3% річних та інфляційних, у зв`язку з чим у скаржника не було іншого шляху відновити свої порушені права як - зверненням з відповідними позовами до суду, оскільки будь-які претензії і вимоги в повній мірі були проігноровані відповідачем.

Сплата відповідачем заявлених у цій справі грошових коштів вже після звернення до суду, на переконання скаржника, жодним чином не відміняє факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу і не звільняє ОСОБА_2 від обов`язку з їх відшкодування, оскільки, на думку скаржника, поведінка відповідача є недобросовісною.

Витрати на правову допомогу, які поніс скаржник, на його думку, зумовлені саме неправильними діями відповідача, оскільки добросовісне користування ним правами і виконання обов`язків взагалі б виключало виникнення будь-яких спорів і необхідність звернення з цим позовом до суду. В той час, поведінка скаржника, яка полягала у намаганнях вирішити всі спірні питання без необхідності звернення до суду, свідчить про бажання не допустити додаткових витрат, зокрема, у вигляді сплати судових зборів та витрат на правову допомогу.

Виконана адвокатом робота, пов`язана із правничою допомогою у цьому спорі, була необхідною і неминучою, а час, витрачений на таку роботу, повністю відповідає критерію розумності оскільки підготовка навіть «максимально простої» позовної заяви вимагає виконання обов`язкових дій, без яких складання позову є неможливим. Неможливе складання позову про стягнення грошових коштів без наявності в розпорядженні адвоката первинних документів, як і не можливе його складання без детального ознайомлення з такими документами.

Правом на відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2024 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (1148,59 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову

(268400,00 грн).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції від 25 грудня 2023 року лише в частині відмови позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Так, як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом повідомив суд, що ним очікується понесення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн, докази на підтвердження чого ним будуть подані в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України протягом 5 днів після ухвалення відповідного рішення суду.

До позовної заяви позивач додав копію договору про надання правової допомоги від 13 жовтня 2023 року, укладеного між ним та адвокатським бюро «Олега Гонди» та акт приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) по договору про надання правової допомоги від 13 жовтня 2023 року, складений 07 листопада 2023 року (а.с. 41-42).

Окрім цього, до позовної заяви позивач додав копію вимоги про сплату 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 1148,59 грн на зазначені ним реквізити, а також долучив докази надсилання цієї вимоги на адресу відповідача, проте, цю вимогу відповідач не отримував, поштова кореспонденція була повернута на адресу відправника, тобто позивача з причин повернення (досилання) - «за місцем обслуговування» (а.с.24-31).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . Призначено судове засідання на 25 грудня 2023 року (а.с. 48).

22 грудня 2023 року позивач засобами електронного зв`язку через систему «Електронний суд» подав до суду першої інстанції заяву у якій просив розглядати справу без його участі, ухвалити рішення про задоволення позовних вимог, а також стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн (а.с. 52-53).

Цього ж дня, тобто 22 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_2 засобами електронного зв`язку (на електронну адресу суду) з накладенням кваліфікованого електронного підпису подав заяву про визнання позову до якої долучив платіжну інструкцію про сплату на користь ОСОБА_1 грошових коштів у заявленому останнім у позові розмірі, тобто 1148,59 грн. Окрім цього, відповідач подав клопотання про зменшення розміру судових витрат і витрат на правничу допомогу, у якому вказав, що в даному випадку покладення на нього судових витрат буде несправедливим. (а.с. 54-58).

Також цього ж дня позивач у зазначений вище спосіб надіслав на адресу суду додаткові пояснення у справі у яких просив врахувати сплату відповідачем грошових коштів у розмірі 1 148,59 грн, та стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн (а.с. 59-61).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем добровільно відшкодовано позивачу 3% річних та інфляційні втрати після пред`явлення позову та на час розгляду справи предмет спору відсутній, однак позивач свій позов щодо таких вимог підтримав, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову та з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, ураховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд вважав, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина дев`ятої статті 141 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (пункт 6 частини першої статті 3, частини друга та третя статті 13 ЦК України).

Конституційний Суд України у рішенні від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 зауважив, що словосполучення "а також зловживання правом в інших формах", передбачене у частині третій статті 13 ЦК України, слід тлумачити та застосовувати не відокремлено від інших приписів права, а в їх посутньому взаємозв`язку з приписами цього кодексу, насамперед із тими, які є у його статтях 3, 12 і 13. Тому, на думку Конституційного Суду України, учасник цивільних відносин у разі потреби за допомогою відповідної консультації зможе розумно передбачити, які його дії надалі можна буде кваліфікувати як недобросовісні та такі, що порушують межі здійснення цивільних прав, зокрема у формі зловживання правом, та якими можуть бути юридичні наслідки таких дій (абзац другий пункту 3.6 мотивувальної частини рішення). Приписи частини третьої статті 13 і частини третьої статті 16 ЦК України встановлюють для учасників цивільних відносин заборону порушувати межі здійснення цивільних прав, а також дають суду можливість відмовити у захисті цивільного права в разі порушення особою вимог частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тобто у цих приписах є вказівка на юридичні наслідки дій особи, які не можна кваліфікувати як умови, підстави або міри цивільно-правової відповідальності (абзац перший пункту 8.2 мотивувальної частини рішення).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У пункті 18.2.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 № 513/879/19 зазначено: «Є такі критерії добросовісної поведінки: вона має бути очікуваною, характерною для інших учасників цивільних правовідносин за порівнянних обставин; поведінка учасника цивільно-правових відносин не повинна обмежувати право чи позбавляти права інших осіб та має враховувати права, законні інтереси іншої сторони правовідносин; поведінка сторони має бути законною, зокрема не допускаються дії виключно з протиправною метою або з наміром заподіяти шкоду іншій особі; учасники цивільних правовідносин повинні сприяти своєму контрагенту різними способами, у тому числі через отримання необхідної інформації. Відповідність дій сукупно усім цим критеріям дозволить оцінити такі дії як добросовісні. В іншому разі є підстави стверджувати про недобросовісну поведінку та зловживання правом».

ЦПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення неправильних (необґрунтованих) дій сторони, у тому числі відповідача.

Судова практика виходить із того, що для стягнення понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи, згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії протилежної сторони були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяла сторона недобросовісно; чи систематично протидіяла правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісна сторона мала на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів іншої сторони; чи були дії сторони умисні та який ступінь її вини й чим це підтверджується.

В апеляційній скарзі, як на підставу для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, останній посилаючись на ч.9 ст. 141 ЦПК України, зазначає, що у межах цієї справи, спір виник в результаті неправильних та недобросовісних дій відповідача, оскільки скаржник звертався до ОСОБА_2 у порядку досудового врегулювання спору, шляхом надіслання на його адресу вимоги про сплату на картковий рахунок позивача грошових коштів у добровільному порядку, однак ця вимога залишена відповідачем без задоволення. На думку скаржника, не отримання відповідачем поштового відправлення за місцем його реєстрації є свідомим діянням (бездіяльністю) ОСОБА_2 , а тому і всі негативні наслідки, обумовленні неотриманням такого покладаються саме на відповідача, у той час як сплата останнім грошових коштів вже після звернення позивача до суду, не звільняє його від обов`язку відшкодувати на користь позивача судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу.

Проте колегія суддів з такими доводами скаржника не погоджується, виходячи з такого.

Як убачається з матеріалів справи, і не заперечується скаржником, вимогу про сплату грошових коштів у розмірі 1148,59 грн у добровільному порядку, надіслану позивачем на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, ОСОБА_2 не отримував, ця поштова кореспонденція повернута на адресу відправника без вручення адресату.

Отже матеріали справи не містять відомостей щодо одержання відповідачем вимоги позивача про виконання обов`язку зі сплати грошових коштів у добровільному порядку у вказаному вище розмірі, невиконання якої зумовило звернення позивача з цим позовом до суду.

З огляду на те, що відповідач не був обізнаний про пред`явлення йому позивачем претензії майнового характеру, то відсутні підстави стверджувати, що його дії вказували на ознаки недобросовісності.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, після відкриття провадження судом першої інстанції, ознайомлення відповідача з матеріалами справи, останній звернувся до суду із заявою у якій визнав позов та добровільно сплатив на користь позивача грошові кошти у вказаному вище розмірі, на підтвердження чого надав банківські документи (платіжну інструкцію), і ця обставина позивачем не заперечується.

Колегія суддів вважає, що така поведінка відповідача, за цих конкретних обставин встановлених судом, не дає підстав кваліфікувати поведінку відповідача, як недобросовісну, і стверджувати про те, що спір у цій справі виник саме унаслідок неправильних дій відповідача, як про те стверджує скаржник.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме по собі звернення до суду хоча і є суб`єктивним та диспозитивним правом позивача, передбаченим нормами ЦПК України, доступ до якого йому гарантований, зокрема пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 55 Конституції України, частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України, однак при їх здійсненні потрібно враховувати і вимоги частини четвертої статті 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних прав.

Позивач на свій розсуд скористався професійною правничою допомогою.

Ураховуючи, що за результатами розгляду справи судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, яке позивачем не оскаржується, доказів недобросовісної поведінки, а також того, що цей спір виник унаслідок неправильних дій відповідача, скаржником не надано, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду щодо відмови в задоволенні його вимог про відшкодування за рахунок відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова