КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/455/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року місто Київ

справа №757/16035/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретарів судового засідання: Балкової А.С., Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., повний текст рішення складено 11 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова Світлана Василівна, ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна подружжя, визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова Світлана Василівна, ОСОБА_7 про розірвання договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И В:

05 квітня 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, в якому просив:

визнати 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною вартістю подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

визнати 18/100 частин нежитлового приміщення - мансарди за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною вартістю подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 174,89 кв.м, житловою площею 104,08 кв.м в порядку поділу майна подружжя;

визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини 18/100 частин нежитлового приміщення - мансарди за адресою: АДРЕСА_2 , площею 129,9 кв.м в порядку поділу майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 31 грудня 1974 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб.

В період перебування у шлюбі, 02 квітня 1998 року, відповідач отримала в дар від ОСОБА_5 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під №39179 20 квітня 1998 року.

Так само, в період перебування у шлюбі, 17 березня 1998 року, відповідач придбала 18/100 частин нежилого приміщення мансарди по АДРЕСА_2 , загальною площею 129,9 кв.м на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим №885.

Правовласності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за відповідачем в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під №214-П 26 травня 1998 року.

Зазначене нежиле приміщення - 18/100 мансарди фактично було придбане за грошові кошти позивача, оскільки останній в зазначений період мав постійних значний дохід. Факт придбання нежилого приміщення - 18/100 саме за рахунок позивача підтверджується і тим фактом, що відповідач в період з 2000 року по 2010 рік не мала постійного доходу, була домогосподаркою, і проживала виключно за рахунок грошових коштів позивача.

В 2004 році позивач та відповідач досягли взаємної згоди щодо передачі квартири АДРЕСА_1 в постійне користування сину - ОСОБА_1 для проживання останнім разом з сім'єю.

У зв`язку з тим, що в 2004 році зазначена вище квартира була непридатна для проживання, ОСОБА_1 за рахунок грошових коштів позивача, було проведено коштовний дизайнерський капітальний ремонт квартири, томуквартира є спільною власністю подружжя.

29 квітня 2016 року ОСОБА_5 подав до суду позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С.В., ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, в якому просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 07квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337).

В обгрунтування позову посилався на те, що договір купівлі-продажу квартири порушує вимоги ст.65 СК України, відчуження квартири відбулося без згоди позивача та після пред'явлення позову про поділ майна подружжя. Спірний правочин направлений не на реальне настання правових наслідків для відповідача, а на формально-юридичну зміну титульного власника спірної квартири.

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_9 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С.В., ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, в якому просила:

визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 від 07 квітня 2016 року;

скасувати рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Познякової С.В. про державну реєстрацію прав та обтяжень, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 00, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис про реєстрацію нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .

В обґрунтування зустрічного позову посилалася, що 02 квітня 1998 року ОСОБА_5 подарував їй 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що в 2004 році вона надала спірну квартиру у тимчасове користування своємусину ОСОБА_1 для його проживання у ній разом із своєю сім'єю.

Зазначала, що уберезні 2016 року до неї звернулась ОСОБА_6 та повідомила, що її чоловік ОСОБА_5 отримав у позику грошові кошти у значному розмірі у ОСОБА_7 , та що нібито позика була надана за рекомендацією та під особисту гарантію ОСОБА_6 . Так як ОСОБА_5 позику не повернув, а тому за невиконання зобов'язання щодо повернення боргу нібито буде відповідати ОСОБА_6 , оскільки виступила «гарантом» при укладенні договору позики.

Посилалася на те, що ОСОБА_6 їй зазначила, що вона не бажає розраховуватися своїм майном за борги ОСОБА_5 , а тому 14 березня 2016 року нею було складено розписку, якою вона поручилась за свого чоловіка ОСОБА_5 , яку передала ОСОБА_6

Вказувала, що уквітні 2016 року ОСОБА_6 повідомила їй, що ОСОБА_7 вимагає повернення грошових коштів, наданих у позику ОСОБА_5 , та що вона зобов'язана повернутипозику.

Зазначала, що оскільки у неї не було можливості повернути кошти ОСОБА_7 , ОСОБА_6 запропонувала їйзабезпечити виконання зобов'язання за позикою нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом оформленнядоговорукупівлі-продажу квартири, без реальної передачі квартири, який виконував би забезпечувальну функцію.

Посилалася на те, що 07 квітня 2016 року вона уклала з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу спірної квартири, при цьому грошові кошти від продажу квартири вона не отримувала.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №757/20913/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С.В., ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С.В., ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання договору недійсним зі справою №757/16035/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання об'єктом спільної сумісної власності, про поділ майна подружжя.

У липні 2020 року ОСОБА_1 , правонаступник ОСОБА_5 , звернувся до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування, в якому просив:

визнати 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною вартістю подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

визнати 18/100 частин нежитлового приміщення - мансарди за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною вартістю подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 174,89 кв.м, житловою площею 104,08 кв.м в порядку спадкування за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. 05 квітня 2016 року за реєстровим №588;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини 18/100 частин нежитлового приміщення - мансарди за адресою: АДРЕСА_2 , площею 129,9 кв.м в порядку спадкування за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. 05 квітня 2016 року за реєстровим №588.

Позов мотивовано тим, що оскільки вартість квартири, яка набута ОСОБА_3 під час шлюбу, істотно збільшила свою вартість у період шлюбу в наслідок виключно фінансових ресурсів ОСОБА_5 , тому вказана квартира має бути визнана спільним сумісним майном подружжя. Також, 18/100 нежилих приміщень було придбано ОСОБА_3 у період перебування у шлюбі, за рахунок коштів ОСОБА_5 , тому вказане майно є спільною сумісною власністю. При цьому, частки у майні є рівними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, та згідно заповіту останнього, спадкоємцем всього майна є ОСОБА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_1 .

У липні 2021 року ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_5 подав до суду уточнену позовну заяву про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, в якій просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 07квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337).

Вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки він був укладений без згоди ОСОБА_5 , в порушення його інтересів та не був направлений на реальне настання правових наслідків за договором.

У липні 2021 року ОСОБА_3 подала уточнену зустрічну позовну заяву до ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , в якій просила:

розірвати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між неюта ОСОБА_6 07квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337);

скасувати рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Познякової С.В. про державну реєстрацію прав та обтяжень, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 00, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис про реєстрацію нерухомого майна -квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .

В обґрунтування зустрічного позову посилалася, що 02 квітня 1998 року ОСОБА_5 подарував їй 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що в 2004 році вона надала спірну квартиру у тимчасове користування своємусину ОСОБА_1 для його проживання у ній разом із своєю сім'єю.

Зазначала, що уберезні 2016 року до неї звернулась ОСОБА_6 та повідомила, що її чоловік ОСОБА_5 отримав у позику грошові кошти у значному розмірі у ОСОБА_7 , та що нібито позика була надана за рекомендацією та під особисту гарантію ОСОБА_6 . Так як ОСОБА_5 позику не повернув, а тому за невиконання зобов'язання щодо повернення боргу нібито буде відповідати ОСОБА_6 , оскільки виступила «гарантом» при укладенні договору позики.

Посилалася на те, що ОСОБА_6 їй зазначила, що вона не бажає розраховуватися своїм майном за борги ОСОБА_5 , а тому 14 березня 2016 року нею було складено розписку, якою вона поручилась за свого чоловіка ОСОБА_5 , яку передала ОСОБА_6

Вказувала, що уквітні 2016 року ОСОБА_6 повідомила їй, що ОСОБА_7 вимагає повернення грошових коштів, наданих у позику ОСОБА_5 , та що вона зобов'язана повернути позику.

Зазначала, що оскільки у неї не було можливості повернути кошти ОСОБА_7 , ОСОБА_6 запропонувала їйзабезпечити виконання зобов'язання за позикою нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом оформленнядоговорукупівлі-продажу квартири, без реальної передачі квартири, який виконував би забезпечувальну функцію.

Посилалася на те, що 07 квітня 2016 року вона уклала з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу спірної квартири, при цьому грошові кошти від продажу квартири вона не отримувала. Ключі від квартири вона ОСОБА_6 ніколи не передавала та остання в квартирі ніколи не проживала.

Вказувала, що після оформлення оспорюваного договору у квартирі продовжив проживати син ОСОБА_1 зі своєю родиною.

Зазначала, що через певний проміжок часу їй стало відомо, що ОСОБА_7 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики (справа №757/48487/16-ц), її було залучено до участі у вказаній справі у якості співвідповідача.

Посилалася на те, що вона звернулась до ОСОБА_6 з проханням повернути (переоформити) належну їй квартиру, оскільки ОСОБА_7 пред'явила позов до неї та до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за даною позикою, і цей позов було забезпечено шляхом накладення арешту на нерухоме майно їхньої сім'ї. Однак ОСОБА_6 відмовилась повертати їй квартиру.

Вказувала, що 08червня 2018 року ОСОБА_7 було подано до Печерського районного суду містаКиєва заяву про залишення позову без розгляду.

Вважає, що оскільки у межах оспорюваного договору розрахунок між неюта ОСОБА_6 не відбувся, має місце істотне порушення умов договору однією із сторін.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким первісний позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин положення ст.62 СК України та положення ст.ст.13, 319, 203, 215 ЦК України, оскільки оспорюваний правочин за своєю правовою суттю є фраудаторним договором, спрямований на уникнення ОСОБА_3 поділу майна між подружжям, а так само спрямований на заподіяння шкоди правам та інтересам ОСОБА_1 та його сім`ї: дружині ОСОБА_11 та малолітнім дітям.

Вказував, що спірну квартиру покупець ОСОБА_6 ніколи не оглядала, ключі від квартири їй ніколи не передавалися, в період часу з 2007 року по теперішній час вквартирі проживає ОСОБА_1 зі своєю сім`єю, утримання квартири (в т.ч. сплата комунальних послуг) здійснюється ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і по цей час.

Зазначав, що в матеріалах справи наявні докази того, що розрахунок між продавцем та покупцем мав фіктивний характер, а саме: покупець ОСОБА_6 не вносила на рахунок в ПАТ «КБ ІНВЕСТБАНК» грошові кошти для розрахунку за оспорюваним договором, а продавець ОСОБА_3 ніколи не отримувала таких коштів, а документи виготовлені службовими особами ПАТ «КБ ІНВЕСТБАНК» фіктивно.

Посилався на те, що як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 здійснила продаж спірної квартири під час вирішення питання між подружжям про поділ майна, тобто з метою ухилення від поділу спірної квартири. Оспорюваний договір не був виконаний ані продавцем - майно не було передано, і в ньому безперервно, в тому числі і на час подання апеляції проживає сім`я подружжя ОСОБА_1 , ані покупцем - грошові кошти, які нібито були сплачені покупцем ОСОБА_6 відповідно до п.2 оспорюваного договору, ніколи не сплачувалися, а документи видані банком становлять склад злочину службового підроблення, вину в якому визнали працівники банку, що підтверджується судовим рішення в межах справи №757/32625/19-к.

Вказував, що оскільки право власності на спірну мансарду оформлене лише на ОСОБА_3 ,а тому ОСОБА_1 позбавлений права визначити свою частку в порядку успадкування на вказану мансарду.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та постановити нове, яким зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції відмовив ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, які вона не заявляла, адже остання, з урахуванням уточненої зустрічної позовної заяви, просила суд розірвати договір від 07 квітня 2016 року, а не визнавати його недійсним.

Вказував, що ОСОБА_6 , на думку ОСОБА_3 , підписуючи договір купівлі-продажу квартири, знала і розуміла, що квартира їй не передається і не буде передаватися, а укладання оспорюваного договору є нібито гарантією повернення боргу ОСОБА_7 .

Зазначав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було погоджено, що після повернення боргу (позики) квартира буде знову переоформлена на ОСОБА_3 .

Посилався на те, що ОСОБА_6 ніколи не передавалися ключі від спірної квартири, вона не проживала у ній. Після оформлення оспорюваного договору у квартирі продовжив проживати ОСОБА_1 зі своєю родиною. ОСОБА_6 також не перевозила до квартири свої речі, тому що взагалі не мала до неї доступу, не несла жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири. Вона також не вживала будь-яких заходів та спроб щодо вселення до квартири, контролю над нею, розпорядження.

Вказував, що доводи ОСОБА_12 про не здійснення жодного розрахунку, підтверджені належними і допустимими доказами, але вони залишились поза увагою суду першої інстанції.

Зазначав, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт підроблення підписів різних осіб, факт звернення ОСОБА_6 до співробітників банку з проханням організувати здійснення такого «номінального», а не реального розрахунків.

15 грудня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_6 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, посилаючись на їх необґрунтованість.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав, проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційних скарг.

Відповідач ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С.В., ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи, оскільки йому необхідно прибути до медичної установи для проходження дообстеження при проведенні ВЛК.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження обставин викладених у клопотанні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення, оскільки для укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07 квітня 2016 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не потребувалося ні згоди іншого подружжя, ні вчинення будь-яких інших додаткових дій з боку третіх осіб, враховуючи, що квартира є приватною власністю ОСОБА_3 саме на підставі договору дарування спірної квартири, який не оспорювався ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами наявності підстав для розірвання договору купівлі-продажу. Заявляючи вимогу про розірвання договору-купівлі-продажу з підстав неотримання коштів за продаж квартири, ОСОБА_3 обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Належним способом захисту в такому випадку є позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав суду доказів неможливості оформлення спадкового майна, тому позовні вимоги є безпідставними.

Такі висновки суду грунтуються на нормах матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 31 грудня 1974 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було реєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02травня 2019 року.

Згідно заповіту ОСОБА_5 від 05 квітня 2016 pоку, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. (реєстровий №588), спадкоємцем всього майна ОСОБА_5 визначено сина ОСОБА_5 та ОСОБА_3 - ОСОБА_13 , який є правонаступником позивача.

02 квітня 1998 року ОСОБА_3 отримала в дар від ОСОБА_5 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 174,89 кв.м на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим №1149.

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під № 39179 20 квітня 1998 року.

17 березня 1998 року ОСОБА_3 придбала 18/100 частин нежилого приміщення мансарди по АДРЕСА_2 , загальною площею 129,9 кв.м на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим №885.

Право власності на частину нежилого приміщеннязареєстровано за ОСОБА_3 в Київському міському бюро технічної інвентаризації в книзі під №214-П 26 травня 1998 року.

07 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337).

Щодо позовних вимог ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та його поділ, слід зазначити наступне.

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 22 КЗпШС України, який діяв на час набуття спірного майна подружжям, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 24 КЗпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п'ятої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі №553/2152/19.

Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку.

Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов'язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Встановлено, що 02 квітня 1998 року ОСОБА_3 отримала в дар від ОСОБА_5 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 174, 89 кв.м. на підставі Договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим №1149.

07 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337).

Таким чином, враховуючи норми статті 57 СК України, статті 24 КЗпШС України, квартира АДРЕСА_1 є приватною власністю ОСОБА_3 та не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому не може бути предметом поділу.

Для укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не потребувалося ні згоди іншого з подружжя, ні вчинення будь-яких інших додаткових дій з боку третіх осіб, оскільки був приватною власністю ОСОБА_3 саме на підставі договору дарування спірної квартири, тому підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу відсутні.

При цьому, ОСОБА_5 не оспорював укладений ним з ОСОБА_3 договір дарування.

Посилання на те, що вартість квартири істотно збільшилася внаслідок виключно фінансових ресурсів ОСОБА_5 , шляхом здійснення дизайнерського ремонту, а тому квартира має бути визнана спільною сумісною власністю, не грунтується на вимогах закону. У такому випадку належним способом захисту прав позивача є звернення із позовною вимогою про компенсацію витрат, понесених на поліпшення майна, однак, таких вимог заявлено не було, а сам факт поліпшення майна не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, колегія суддів зауважує, що доказів на підтвердження здійснення дизайнерського ремонту за рахунок особистих коштів ОСОБА_5 суду надано не було.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору-купівлі продажу квартири, визнання квартири спільним майном подружжя та її поділу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що договір купівлі-продажу є фраундаторним, спрямований на уникнення поділу майна та заподіяння шкоди правам інших осіб, оскільки, квартира, яка є предметом договору купівлі-продажу, належала на праві приватної власності ОСОБА_3 за договору дарування, тобто не є спільним сумісним майном подружжя, а відтак і підстав для твердження, що договір купівлі-продажу був вчинений для уникнення поділу майна не має.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцемОСОБА_5

17 березня 1998 року ОСОБА_3 придбала 18/100 частин нежилого приміщення мансарди по АДРЕСА_2 , загальною площею 129, 9 кв.м. на підставі Договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. за реєстровим № 885.

Набуття у власність ОСОБА_3 18/100 частин нежилого приміщення мансарди відбулося в період шлюбу.

Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Аналогічні положення містила і ст.22 КЗпШСУкраїни.

Враховуючи, що 18/100 частин нежилого приміщення мансарди по АДРЕСА_2 , загальною площею 129,9 кв.м було придбано ОСОБА_3 під час шлюбу, тому спірне приміщення належить на праві спільної сумісної власності, і частки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є рівними, оскільки ОСОБА_3 не спростувала призумпцію спільності вказано майна.

Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина перша статті 1226 ЦК України).

Згідно із частинами 1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину.

Статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що коли спадкоємець постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу.

У статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя і колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі №450/3258/17 та постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №570/997/19).

Оскільки позивачем не надано суду доказів неможливості оформлення спадкового майна,суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги про визнання права власності у порядку спадкування є передчасними, тому не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, колегія суддів зазначає наступне.

07квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. (реєстровий №337).

З матеріалів справи вбачається, що у запереченнях на позов ОСОБА_3 посилалася на те, що правочин (договір-купівлі продажу) не суперечить вимогам чинного законодавства. Сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення відповідало їх внутрішній волі і спрямоване на реальне настання правових, що обумовлені правочином. Правочин вчинено у формі встановленій законом та зареєстрований у відповідності до приписів чинного законодавства.

В подальшому, звертаючись із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_3 вказувала, що захищаючи інтереси чоловіка ОСОБА_5 та не маючи інших варіантів, вона віддала квартиру в якості забезпечення повернення боргу ОСОБА_5 . При цьому, гроші за квартиру вона не отримувала, оскільки вони були зараховані ОСОБА_6 в рахунок боргу. Вважала, що договір купівлі-продажу є удаваним, через те, що вчинявся з метою забезпечення зобов'язання іпотекою, а оскільки реальний договір суперечить чинному, відповідно до ст.215 ЦК України має бути визнаний недійсним.

У 2021 році ОСОБА_3 звернулася із уточненою зустрічною позовною заявою, в якій вказувала що розрахунок за оспорюваним правочином фактично не здійснювався, що є підставою для його розірвання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов'язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов'язання його сторони набувають обов'язки (а не лише суб'єктивні права), які вони мають виконувати.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу,продаж квартири вчиняється за 4 847 962,00 грн., які покупець перерахувала зі свого рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «КБ «Інвестбанк» код Банку 32810 на поточний рахунок продавця № НОМЕР_2 в ПАТ«КБ «Інвестбанк» код Банку 32810 до моменту підписання цього договору.

Згідно платіжного доручення №31015983 від 07 квітня 2016 року ОСОБА_14 перерахувала кошти на рахунок ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартири.

З наявних копій матеріалів кримінального провадження, встановлено, що зарахування коштів проводилося технічно, а саме без наявності грошових коштів, ОСОБА_3 не отримувала грошові кошти з особистого рахунку.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов'язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов'язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору.

Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну.

Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар.

У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов'язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

У постанові від 02 червня 2021 року у справі №636/5261/18 Верховний Суд дійшов висновку, що такий спосіб захисту, як розірвання договору купівлі-продажу, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар не є ефективним, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовляти саме з цих підстав.

Якщо особа, яка має суб'єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов'язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі №126/2200/20 (провадження №61-10017св22)).

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 не отримувала кошти на рахунок, вказаний у договорі купівлі-продажу. Однак, належним способом захисту відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів, а не заявлення вимоги про розірвання договору купівлі-продажу.

А відтак, колегія суддів вважає, що зустрічний позов ОСОБА_3 про розірвання договору і скасування рішення про державну реєстрацію права власності задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 повинна була переоформити квартиру після повернення коштів, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана обставина не знайшла свого підтвердження.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_14 не користується спірною квартирою, не отримувала ключі від неї та не сплачувала комунальні послуги, тому фактично квартира їй не передавалася, колегія суддів відхиляє, оскільки те, що ОСОБА_14 не користувалася квартирою є її правом. Нормами законодавства не передбачено обов'язок власника користуватися квартирою, яка перебуває у його власності.

Колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції відмовив останній у задоволенні позовних вимог, які вона не заявляла, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись у 2021 році із уточненою зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 просила розірвати договір купівлі-продажу квартири та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим, даючи оцінку доводам по зустрічному позову в частині наявності підстав для розірвання договору, судом першої інстанції в рішенні суду було зазначено про вирішення зустрічного позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відтак, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в цій частині є обгрунтованими та знайшли своє підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга представника ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу. В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова Світлана Василівна, ОСОБА_7 про розірвання договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - відмовити.

В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: