Справа№ 521/8301/24
Провадження № 2/521/4620/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2024 року суддя Малиновського районного суду м. Одеси Роїк Д.Я. розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору укладеного під впливом обману, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору укладеного під впливом обману .Відповідно до позовної заяви заявник просить суд: визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі- продажу кв АДРЕСА_1 укладений 27.04.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , реєстрований під № 1042, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 відносно ОСОБА_2 , скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 відносно АТ «Райфайзен Банк Аваль», визнати за ОСОБА_1 право влансості в порядку спадкування про державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 , скасувати іпотечний договір № ВЕО682124 від 27.04.2007 року укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» відносно кв АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, крім іншого, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В супереч вимогам ст. 175 ЦПК України позовна заява не містить: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, обгрунтований розрахунок сум що стягується або оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову ( позовів ) до цього ж відповідача ( відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Всупереч викладеному в позовній заяві відсутній фактичний виклад обставин якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

З змісту позовної заяви не вбачається за можливе встановити в чому полягає недійсність договору про який зазначає позивач.

В позовній заяві позивач посилається на ст. ст. 203,215 ЦК України як на підстави визнання договору недійсним, які містять загальні підстави для визнання правочинів недійсними, та на статті 229, 230 ЦК України, які передбачають правові наслідки вчинення правочину під впливом обману та помилки, при цьому зі змісту позову, не вбачається за можливе визначити, з яких із наведених вище підстав позивач вважає, що договір підлягає визнанню недійсним.

Окремо позивач зазначає, що з його слів мати кошти від покупця ОСОБА_5 не отримала, як це було раніше обумовлено між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 позивачем, його матір`ю та колишньою дружиною позивача.

Отже, позовна заява містить численні посилання на норми Цивільного кодексу України, Постанову Пленуму ВС від 06.11.2009 року № 9, рішення Верховного Суду України , при цьому виклад обгрунтування щодо конкретних фактичних обставин даного спору відсутній.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити лише виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, які в поданому позові відсутні.

Також, позовна заява не містить повних анкетних даних відповідача-2, а саме число, місяць та рік його народження, що унеможливлює, звернутися із запитом до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) даної фізичної особи, обов`язковими реквізитами якого є число, місяць та рік народження відповідача або номер і серію паспорта.

У порушення вищезазначених вимог, у позовній заяві не викладені позовні вимоги до відповдіача-2, позивачем нечітко викладено зміст позовних вимог, прохальна частина позовної заяви не відповідає її змісту.

З змісту позовної заяви не вбачається за можливе встановити в чому полягає недійсність договору про який зазначає позивач.

Одночасно суд звертає увагу позивача і на висновок ВС у справі N 766/12435/18 від 09.04.2020, постановленого за аналогічних обставин, коли касаційна скарга була підписана електронним цифровим підписом, однак подана до суду через електронну пошту. Так, Верховний Суд вказав, що касаційна скарга не сформована в системі "Електронний суд", надійшла до суду касаційної інстанції електронною поштою, підписана електронним цифровим підписом заявника, а тому відсутні підстави вважати, що такий документ оформлений відповідно до вимог чинного законодавства України. Таким чином, заявникові необхідно подати до Верховного Суду підписану оригіналом підпису редакцію касаційної скарги у письмовій формі.

З наведеного вбачається, що навіть за умови подання позовної заяви до суду з використанням електронного цифрового підпису через електронну пошту суду, вказане не позбавляє позивача обов`язку подати позовну заяву з додатками в паперовій формі, такі документи повинні бути скріплені власноручним підписом учасника справи (його представника).

Окрім вищенаведених недоліків, представником позивача не виконано вимоги ч. 2 ст. 95 ЦПК України, відповідно до якої письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Водночас, надані із заявою в якості доказів документи не засвідчені належним чином та не містять дати їх засвідчення.

Також, згідно з ч. 1ст. 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Так, зі змісту позовної заяви слідує, що позивачем, зокрема, заявлено позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, а саме квартиру АДРЕСА_2 , що у розумінні п.п.2, 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України є майновими.

Суд зазначає, що зазначення ціни позову щодо вимог майнового характеру є обов`язковою вимогою до змісту позовної заяви. Зазначаючи ціну позову, позивач повинен обґрунтувати у позовній заяві наведену ним оцінку, оскільки щодо цієї обставини застосовується загальне правило про те, що кожна особа повинна довести обставини, на які вона посилається. Для можливості відкриття провадження у справі позивач повинен надати дійсний не менше, ніж три місяці до дня звернення до суду звіт про оцінку нерухомого майна відносно вартості в цілому вказаної квартири з метою перевірки дійсності заявлених позивачем майнових вимог.

Позовна заява містить також заяву про витребування доказів. Суд роз`яснює позивачу, що відповідно до ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Крім того, слід зазначити, що залишення позовної заяви без руху не є обмеженням права позивача на доступ до правосуддя.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, сформульованою, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 31), в яких зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у пункті 55 справи «Креуз проти Польщі», про те, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти («Kreuz v. Poland» № 28249/95).

Тому, встановлюючи конкретні вимоги до змісту та форми позовної заяви, а також до документів, які мають бути до неї додані, ЦПК України при цьому покладає обов`язок на суд перевірити виконання позивачем цих вимог та прийнятності позовної заяви на стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Отже, позивачу надається строк для усунення зазначених вище недоліків, в іншому випадку вона буде вважатись неподаною і повернута позивачу. Заяву про усунення недоліків разом з долученими документами необхідно надати до Малиновського районного суду м. Одеси через канцелярію суду.

Одночасно з позовною заявою ОСОБА_6 заявлено клопотання щодо звільнення від сплати судового збору через незадовільний поточний майновий стан.

Посилаючись на те, що відповідно до довідки з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків від 25.03.2024 року за минулий календарний рік він отримав прибуток тільки у розмірі 993,79, що він є батьком двох синів віком до 14 років, спірна квартира є єдиним житлом.

Так, згідно ч.1 ст.136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір», суд, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Проте, відповідно до п. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року за №10, відповідно до статті 8 Закону № 3674-VI та статті 82 ЦПК (в редакції 2004 р.) єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо).

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Приписами ст.8 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Нормами ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» передбачено право суду, а не обов`язок щодо звільнення, відстрочення або розстрочення сплати судового збору.

Єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо).

Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом.

Тобто, підставою для звільнення від його сплати є такий, обумовлений виключними обставинами, майновий стан сторони, який об`єктивно унеможливлює сплату нею судового збору у відповідному розмірі.

Відповідно до приписів частини четвертої статті 10ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на національні суди покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість якої надано ВРУ та практику ЄСПЛ, як джерело права.

У пункті 1 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2014 № 10 роз`яснено, що судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду.

Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі "Креуз проти Польщі" ("Kreuz v. Poland") від 19.06.2001, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі "Шишков проти Росії" ("Shishkov v. Russia") від 20.02.2014, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ "Kniat v. Poland" від 26.07.2005, пункт 44; Рішення ЄСПЛ "Jedamski and Jedamska v. Poland" від 26.07.2005, пункти 63-64).

У зв`язку з цим, при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Згідно з ч. 3 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відмова у звільненні від сплати судового збору, відстрочці або розстрочці його сплати не порушує положення п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (про право на справедливий суд), оскільки не перешкоджає вказаній особі у доступі до суду і не ускладнює його таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір, його об`єкти та ставки, підстави і порядок сплати, а також умови звільнення від сплати встановлені законом, тобто справляння судового збору переслідує законну мету.

Суд критично оцінює будь-які відомості довідки з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 25.03.2024 року, оскільки - існування людини вимагає постійних регулярних витрат принаймні на їжу, житло та одяг, отже коли фізична особа заявляє, що за рік вона мала дохід у розмірі 993,79 грн, це означає, що така особа насправді приховує розмір та джерела власного доходу.

Належних доказів, які підтверджують неможливість сплати судового збору або наявність пільг, ОСОБА_1 не надано, тому клопотання задоволенню не підлягає.

Такими ж документами, наприклад, можуть бути довідки: з служби соціального захисту; про відсутність майна та майнових прав; про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї; банківські документи про відсутність на рахунку коштів; довідка фіскального органу про відсутність перелік розрахункових та інших рахунків, тощо.

Оскільки таких документів не надано, а наданий ОСОБА_1 документ не є достатнім доказом, що підтверджує його майновий стан та перешкоджає сплаті судового збору, а тому підстави для задоволення клопотання відсутні.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Таким чином, позивачу необхідно сплатити судовий збір у порядку та розмірі, визначених Законом України «Про судовий збір», або надати належних доказів, які підтверджують неможливість сплати судового збору або наявність пільг.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя N R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов`язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 260, 261 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду -відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору укладеного під впливом обману - залишити без руху, та надати позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачу, що у разі не усунення недоліків позовної заяви, позов буде вважатися неподаним та повернутий заявникові зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з дня її підписання суддею.

Суддя Д.Я. Роїк