Провадження № 2/0158/27/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 січня 2024 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Корецької В.В.
за участю секретаря - Процик Л.В.
представника позивача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача - виконавчий комітет Луцької міської ради (орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав, -
в с т а н о в и в :
Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Москвичов С.І. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача - виконавчий комітет Луцької міської ради (орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2005 року, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.11.2009 року.
Від даного шлюбу у подружжя народилася спільна дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що після розірвання шлюбу позивач переїхала проживати до батьків, за адресою: АДРЕСА_1 . За період окремого проживання, відповідач ухилився від виховання та утримання дитини, нехтував зустрічами з дитиною, відсутня зацікавленість долею дитини. Вказує, що відповідач один раз бачився з дитиною, коли вона йшла до школи.
З врахуванням наведеного просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 08.09.2023 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.
19.09.2023 року від відповідача ОСОБА_2 до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки надає неповнолітньому сину фінансову допомогу по мірі своїх можливостей. Також вказує, що бачити із сином не має можливості, тому що він на даний час перебуває разом із позивачем на території Республіки Польща.
З врахуванням наведеного, беручи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.10.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд по суті.
Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Москвичов С.І. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник третьої особи на стороні позивача - виконавчого комітету Луцької міської ради (орган опіки та піклування) у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, а також надав висновок служби у справах дітей №14 від 11.01.2024 року.
Заслухавши пояснення учасників справи, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.11.2009 року /а.с.8-9/.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 29.08.2006 року, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 /а.с.7/.
Відповідно до інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади від 26.07.2023 року, позивач ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.10/.
Разом з тим, як вбачається із довідки про реєстрацію тимчасового місця проживання, позивач ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.12-16/.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка являється подругою позивача ОСОБА_4 показала суду, що вона є представником учнівського комітету Луцького ліцею, у якому навчається ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Впродовж усього навчання, відповідач ОСОБА_2 жодного разу не відвідував батьківські збори свого сина, не цікавився його успішністю, тощо.
Окрім того, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 (мати позивача) та ОСОБА_8 (брат позивача), кожен зокрема, показали суду, що відповідач ОСОБА_2 інколи (раз на місяць) приходив до їхнього будинку з метою відвідування свого неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який виходив до батька на вулицю. Крім того, свідки також зазначили, що відповідач пересилав своєму сину грошові кошти на картку ОСОБА_8 та передавав продукти харчування (картоплю, сік, тощо).
Крім того, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , який являється товаришем відповідача показав суду, що ОСОБА_2 особисто через нього, передав кошти для подальшої передачі сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також передавав продукти харчування. Разом з тим, у судовому засіданні свідок зазначив, що відповідач розповідав йому про те, що хоче частіше бачити сина.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно дитини, представник позивача посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При вирішенні такої категорії спорів слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, слід зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Поряд з цим, права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості особи, яку мають намір позбавити батьківських прав та її поведінці. Факт заперечення особи проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до дитини.
При цьому, у судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , відповідно до копії квитанцій та виписок з банківського рахунку про перерахування коштів, неодноразово здійснював грошові перекази на карту ОСОБА_8 (брат позивача) для передачі неповнолітньому сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_8 /а.с.127-135/.
Варто також зазначити, що твердження свідка ОСОБА_6 (подруги позивача) про те, що відповідач не відвідував батьківські збори по місцю навчання неповнолітнього сина, на думку суду, не є беззаперечним доказом злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Окрім того, відповідно до висновку служби у справах дітей Луцької міської ради №14 від 11.01.2024 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №38-1 від 17.01.2024 року, враховуючи інтереси дитини та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, служба у справах дітей вважає за недоцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.115-117/.
Суд не бере до уваги твердження представника позивача ОСОБА_4 адвоката Москвичова С.І. про те, що висновок служби у справах дітей Луцької міської ради №14 від 11.01.2024 року виготовлено однобічно, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що вказаний висновок є однобічним представником позивача надано не було.
Крім того, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Також, суд не бере до уваги твердження представника позивача ОСОБА_4 адвоката Москвичова С.І. про те, що показами свідків підтверджується факт ухилення відповідачем ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вказані свідки, зокрема ОСОБА_7 (мати позивача), ОСОБА_8 (брат позивача) у судовому засіданні, кожен зокрема, зазначили, що відповідач зустрічався, спілкувався з неповнолітнім сином, надавав йому матеріальну допомогу, тощо.
Разом з тим, судом також встановлено, що у відповідача ОСОБА_2 відсутні дані засобів зв`язку, рахунків неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із виїздом останнього, разом із позивачем за кордон, до Республіки Польща.
Окрім того, у судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що відповідачем ОСОБА_2 сплачуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення суду.
Таким чином, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дитини, а також те, що надані позивачем та його представником докази, разом із доказами відповідача в їх сукупності, їх взаємний зв`язок, не дають змогу дійти категоричного висновку про наявність обставин свідомого нехтування, ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а тому суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача.
Згідно ч. ч. 3, 4, 6 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 265 ЦПК України, ст. 164 СК України суд, -
у х в а л и в :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача - виконавчий комітет Луцької міської ради (орган опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Представник позивача адвокат Москвичов Сергій Ігорович, адреса: м. Луцьк, просп. Волі, 6, офіс 76, Волинської області.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Представник відповідач адвокат Мисковець Ігор Анатолійович, адреса: м. Ківерці, вул. Степана Бандери, 1А, Луцького району, Волинської області.

Третя особа на стороні позивача Виконавчий комітет Луцької міської ради (орган опіки па піклування), адреса: м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, Волинської області, код ЄДРПОУ: 04051327.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 31.01.2024 року.