Провадження № 22-ц/812/1065/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 жовтня 2024 року м. Миколаїв

справа № 487/3620/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості безпідставно набутого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Глушаницею Андрієм Леонідовичем, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 09 травня 2024 року під головуванням судді Афоніної С.М., повний текст судового рішення складений 30 травня 2024 року,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування вартості безпідставно набутого майна.

Позивач зазначала, що 02 листопада 2019 року за договором позики нею було отримано від відповідача грошові кошти в сумі 25 000 доларів США та передано в заставу золота 501,85 г, терміном на один місяць до 02 грудня 2019 року. На момент складання розписки сторони вважали, що 501,85 г золота є заставою, якою забезпечується виконання зобов`язання за розпискою. На теперішній час в провадженні Березнегуватського районного суду Миколаївської області перебуває справа № 470/811/20 за позовом ОСОБА_2 до неї про стягнення заборгованості за договором позики. Вважає, що розписка від 02 листопада 2019 року за своєю формою не є договором позики, тому положення розписки про передачу нею золота у заставу є нікчемним, а передане відповідачу золото вважається безпідставно набутим майном в розумінні вимог ст. 1212 ЦК України та підлягає поверненню їй. Оскільки відповідач повідомив їй, що передані за розпискою ювелірні вироби загальною масою 501,85 г золота були ним реалізовані, відсутня можливість повернення безпідставно набутого майна в натурі, вважає необхідним стягнути з відповідача вартість 501,85 г у розмірі 817 674, 24 грн. (501,85 г х 1629,32 грн.), відповідно до офіційного курсу банківських металів НБУ станом на 13 травня 2021 року.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 адвокат Глушаниця А.Л. - зазначив про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, посилаючись на те, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2021 року, яке набрало законної сили 22 червня 2021 року, встановлені обставини, які не потребують доказуванню, що 02 листопада 2019 року ОСОБА_1 згідно боргової розписки отримала в борг у ОСОБА_2 25 000 доларів США до 02 грудня 2019 року. Позивачка обіцяла передати в якості застави певні ювелірні вироби з золота масою 501,85 г, з метою забезпечення позики та власним волевиявленням вказала про цю обіцянку в розписці. Але договір застави не був укладений та вироби не передавались. Про це, зокрема свідчить відсутність будь-яких доказів де було б зафіксовано опис будь-яких переданих ювелірних виробів, зокрема зазначення відомостей з товарних ярликів ювелірних виробів. При цьому твердження позивачки, що розписка підтверджує факт передачі нею золота не відповідає дійсності, оскільки розписка за свою природою є документом який підтверджує про отримання в борг грошових коштів та умови укладення договору позики. Оскільки золоті вироби не передавались є недопустимим твердження позивача, що вони були виготовлені із золота саме 999 проби та їх оцінка вартості є необґрунтованою. Також звертав увагу, що твердження позивачки, що ОСОБА_2 їй повідомив про те, що реалізував нібито передані йому ювелірні вироби є неправдивими, оскільки відповідач з нею на цю тему взагалі не спілкувався, до того ж не міг реалізувати золото, яке йому ніколи не передавалось.

Згодом представником позивачки адвокатом Мотельчук Ю.І. було змінено позовні вимоги: просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування вартості 501,85 г золота грошову суму у розмірі 603 241,39 грн., відповідно до офіційного курсу банківських металів (золота) НБУ станом на день складання розписки. Також представник зазначала, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2021 року у справі № 480/811/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 1 244 760 грн. та вирішено питання про судові витрати. Судом було встановлено, що наявність у ОСОБА_2 оригіналів боргових розписок від 24.11.2018 на суму 10 600 доларів США, від 02.11.2019 на суму 25 000 доларів США, від 27.05.2020 на суму 8 400 доларів США підтверджує існування між сторонами укладених договорів позики та є доказом не лише факту укладення договорів, а й факту передачі грошових коштів позичальнику та не повернення боргу. 19 листопада 2021 року ОСОБА_1 рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2021 року у справі №480/811/20 виконано в повному обсязі, виконавче провадження закінчено. Отже, грошові кошти за договором позики від 02.11.2019 ОСОБА_2 були повернуті в повному обсязі, проте застава у вигляді 501,85 г золота позивачу повернута не була, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню грошовий еквівалент заставленого майна на день укладення договору.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 травня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість майна в сумі 603 241 грн 39 коп. та судовий збір - 8 176 грн 74 коп.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що зібраними у справі доказами доведено, що відповідач отримав золоті вироби у позивачки без достатніх правових підстав, оскільки договір застави в установленій законом формі не був укладений та враховуючи, що вказане майно не повернуто та виходячи з неможливості повернути безпідставно отримане майно в натурі, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 повинен відшкодувати позивачці вартість цього майна станом на дату укладання договору позики.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Глушаниця А.Л. -просив скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 травня 2024 року та ухвалити нове, про задоволення позову.

Апелянт зазначав, що висновки суду про те, що ОСОБА_2 набув безпідставно 501,85 г золота, що належало позивачці не відповідають дійсності, оскільки жодне золото йому позивачкою ніколи не передавались, а тому в нього не виникли кондиційні зобов`язання в розумінні ст. 1212-1213 ЦК України. Надані позивачкою фотознімки якихось ювелірних виробів жодним чином не підтверджують ані факту належності їй цих прикрас, ані факту їх передачі відповідачу. Самі по собі фотознімки не можуть підтвердити факт того, що ці вироби є золотими, не кажучи вже про їх пробу. Наявність у позивачки якихось бірок на ювелірні вироби не може підтвердити, що саме їй належали ювелірні вироби та те, що вона саме ці вироби нібито передала відповідачу. На думку представника відповідача не можуть підтвердити й цей факт пояснення свідків, оскільки у них повинна бути відсутня юридична зацікавленість у вирішенні справи (позиція Верховного Суду у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 161/5372/17), тоді як ОСОБА_3 син позивачки та ОСОБА_4 племінниця, очевидно не можуть займати нейтральне становище. Крім того, показання свідків є допустимими доказами лише в тому разі, коли надані ними відомості про обставини відповідно до законодавства мають бути підтверджені саме таким способом та не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах (правова позиція Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 564/1067/22). Формулювання в розписці «беру в борг під заставу 501,85 золота» не свідчить, що позивачка передавала відповідачу будь-яке золото та в будь-якому виді ані до складання нею боргової розписки, ані після її складання. Апелянт стверджує, що фактично це формулювання було обіцянкою передати золоті вироби відповідачу. Висновок суду про те, що золото було 585 проби взагалі є припущенням. Незрозумілим є також висновок суду про те, що відповідач повинен відшкодувати вартість нібито переданого йому золота виходячи із курсу банківських металів, тоді як сама позивачка, при допиті її свідком, пояснювала, що вона передавала золото у виді брухту золотих виробів. Разом з тим поняття банківські метали це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів. (п.п. «г» п. 1-1 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України)

Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Глушаниця А.Л. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи була належним чином сповіщена шляхом направлення матеріалів апеляційної скарги та повідомлення про судове засідання як за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1 , так і на зазначену її представником - адвокатом Мотельчук Ю.І. - адресу проживання позивачки: АДРЕСА_2 , проте поштова кореспонденція повернулась без вручення адресату із зазначенням причини повернення адресат відсутній за вказаною адресою (т. 2 а.с. 13-18), відомостей щодо інших адрес позивачки матеріали справи не містять, а тому відповідно до положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України це є належним повідомленням сторони. Крім того, представники позивачки у суді першої інстанції адвокати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були повідомлені про судове засідання через систему «Електронний суд», що підтверджується Реєстром підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасниками справи (т. 2 а.с. 19зв.).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 02 листопада 2019 року ОСОБА_1 була складена розписка про те, що вона взяла у ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США строком до 02 грудня 2019 року під заставу 501,85 грам золота (т. 1 а.с. 4).

У зв`язку з неповерненням позичальником ОСОБА_1 грошових коштів, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2021 року у справі №470/811/20 було встановлено, що 02 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США. Вказаним рішенням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за трьома договорами позики у загальному розмірі 1 244 760 грн., що еквівалентно 44 000 доларів США: за розпискою від 24 листопада 2018 року 10 600 доларів США , за розпискою від 02 листопада 2019 року 25 000 доларів США та за розпискою від 27 травня 2020 року 8 400 доларів США. Рішення набрало законної сили 22.06.2021.

За змістом вказаного рішення при стягнені коштів за договором позики суд не врахував золото, вказане в розписці від 22 листопада 2019 року, яке нібито передане у заставу позивачу в розмірі 501,85 грам, оскільки це не узгоджується з положеннями Цивільного кодексу України щодо договору застави, тобто не містить істотних умов договору, передбачених параграфом 6 Глава 49 ЦК України.

На виконання рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14.05.2021 року були видані виконавчі листи, що були передані на виконання приватному виконавцю виконавчого округу Миколаївської області Баришнікову А.Д. та відкрите ВП №65997082.

Постановою приватного виконавця від 19.11.2021 року ВП №65997082 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду (т. 1 а.с. 73-74).

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції вважав доведеним факт передачі 02 листопада 2019 року позивачкою відповідачу 501,85 грам золота з метою забезпечення укладеного в цей день договору позики та враховуючи, що сторонами не було укладено договору застави із дотриманням передбаченого цивільним законодавством порядку, дійшов висновку, що відповідач отримав золоти вироби вагою 501,85 г без достатніх правових підстав, а тому це є безпідставно набутим майном, у розумінні положень ст. 1212 ЦК України.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Відповідно до частини першої статті 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно статті 584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.

Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Аналогічні за змістом положення викладені у частині третій статті 1, частинах першій, другій статті 12 Закону України «Про заставу».

Договір застави є двохстороннім договором. Сторонами договору застави є заставодавець і заставодержатель (частина перша статті 11 Закону України «Про заставу»).

Проте двохстороннього договору застави ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено: складена 02 листопада 2019 року ОСОБА_1 розписка про те, що вона взяла у ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США строком до 02 грудня 2019 року під заставу 501,85 грам золота підписана позивачкою одноособово та не містить підпису відповідача, що свідчить про відсутність волевиявлення останнього саме на укладання договору застави на зазначених умовах, внаслідок чого договір застави є неукладеним.

За таких обставин, встановивши, що договір задатку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 1212, 1213 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту передачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 501,85 грам золота при укладанні 02 листопада 2019 року, оскільки вони спростовуються зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку відповідно до приписів статтей 89 ЦПК України.

Відповідно до частини першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги або заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані підтверджуються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини. які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Приписами статті 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при укладенні між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 листопада 2019 року договору позики ОСОБА_1 отримала в борг у відповідача грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США, а ОСОБА_2 - 501,85 г золота, що підтверджується змістом розписки від 02 листопада 2019 року та показами допитаних судом свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Оцінюючи показання свідків, судом вірно враховано, що вони хоча і є родичами позивачки, проте їх пояснення узгоджуються з іншими доказами у справі, а тому їх показання можна визнати достовірними доказами.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги, що незважаючи на те, що ОСОБА_1 були порушені умови договору позики від 02 листопада 2019 року щодо поверненню боргу в передбачений договором строк -до 02 грудня 2019 року, 27 травня 2020 року ОСОБА_2 за договором позики знову надає ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 8 400 доларів США.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б переконливо доводили твердження відповідача про неотримання ним від ОСОБА_1 501,85 г золота при укладанні 02 листопада 2019 року договору позики, ОСОБА_2 не надано.

Враховуючи, що відповідач вказував на відсутність у нього золотих виробів вагою 501,85 г, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за таких обставин неможливо повернути позивачці безпідставне набуте відповідачем майно в натурі,а тому відповідно до приписів ч. 2 ст. 1213 ЦК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню вартість цього майна.

Разом із тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що визначаючи вартість безпідставно отриманого майна, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що сама позивачка пояснювала, що передавала ювелірні вироби та зазначена у розписці вага переданого золота це загальна вага ювелірних виробів включно з масою каменів цих прикрас. Також суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження проби переданого позивачкою золота.

З огляду на викладене, враховуючи, що складена позивачкою розписка взагалі не містить інформації щодо проби переданого нею золота, то колегія суддів вважає, що його вартість слід розраховувати, виходячи з вартості золота 333 проби у брухті, встановленої Розпорядженням Національного банку України на 09 травня 2024 року (день ухвалення судом оскаржуваного рішення) - 956,51 грн. за 1 грам.

За таких обставин, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутої з відповідача на користь позивачки вартості майна з 603 241 грн 39 коп. до 480 024 грн 54 коп. (501,85 грам х 956,51 грн.).

Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого також підлягає зміні судове рішення і в частині розміру стягнутого з відповідача на користь позивачки судового збору шляхом його зменшення з 8 176 грн 74 коп. до 4 799 грн. 95 коп

Крім того, в зв`язку з частковим задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 на його користь з ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодуванню судового збору за апеляційну скаргу пропорційно до її задоволених вимог в розмірі 2 453 грн 02 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Глушаницею Андрієм Леонідовичем задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 травня 2024 року змінити, зменшивши стягнуту вартість майна з 603 241 грн 39 коп. до 480 024 грн 54 коп (чотириста вісімдесят гривень двадцять чотири гривні п`ятдесят чотири копійки та судовий збір з 8 176 грн 74 коп. до 4 799 грн. 95 коп (чотири тисячі сімсот дев`яносто дев`ять гривень дев`яносто п`ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 2 453 грн 02 коп. (дві тисячі чотириста п`ятдесят три гривні дві копійки)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2024 року