ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гур`єва Владислава Миколайовича на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

12.07.2023 року представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Гур`євим В.М., через систему «Електронний суд» до суду подана вказана позовна заява.

В обґрунтування позову представником позивача зазначено, що у 2013 році ОСОБА_1 познайомилася з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони покохали один одного та вирішили створити родину. На той час обидва у шлюбах не перебували.

З 2014 року позивач стала мешкати разом із ОСОБА_3 , та його матір`ю ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, їздили разом на відпочинок. ОСОБА_1 вважала ОСОБА_3 своїм чоловіком, а він її своєю дружиною. ОСОБА_3 мав доньку від першого шлюбу ОСОБА_2 .

05.09.2016 року вони разом, за спільні кошти, на ім`я ОСОБА_3 придбали житловий будинок з земельною ділянкою кадастровий номер :00:019:0273, розташовані в АДРЕСА_1 , загальною площею 36,8 кв.м., житловою площею 25,2 кв.м.

16.03.2017 року вони разом, за спільні кошти, на ім`я ОСОБА_3 придбали автомобіль OPEL VIVARO, чорного кольору, 2006 року випуску, держаний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

В житлових будинках обидва вони займалися присадибним господарством.

У 2020 році померла мати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , поховання останньої здійснювали удвох.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Краматорську помер ОСОБА_3 . Позивачка особисто організувала його похорони та поминки.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадщини на своє ім`я. Однак, нотаріусом їй було роз`яснено, що майно, придбане ними під час їх спільного проживання, не є їх спільним сумісним майном, і рекомендувано звернутися до суду.

Представник позивача зазначає, що указані у позові обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи ксерокопіями письмових доказів, оригінали яких має позивачка: довідками щодо реєстрації місця проживання на день смерті, актом про фактичне проживання від 20.04.2023 року, договором купівлі - продажу житлового будинку з земельною ділянкою, свідоцтвом про право власності на автомобіль, свідоцтвом про смерть, довідкою про поховання, розпискою про отримання свідоцтва про смерть та грошових коштів; фото світлинами, виписками з руху грошових коштів по банківських рахунках; медичною картою, декларацією з лікарем, випискою з медичної карти хворого.

У зв`язку з викладеним, представник позивача просив встановити факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , як жінки і чоловіка, в період з 2014 року по день смерті останнього; визнати спільним сумісним майном позивача та ОСОБА_3 житловий будинок з земельною ділянкою кадастровий номер :00:019:0273, розташовані в АДРЕСА_1 та автомобіль OPEL VIVARO, 2006 року випуску, держаний номер НОМЕР_1 . Визнати за позивачем право власності на 1/ 2 частину вказаного будинку і автомобіля.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гур`єв В.М. посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не досліджено та не надано оцінки доказів, які були надані, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (а.с.11).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію від 16.03.2017 року, ОСОБА_3 за час життя належав автомобіль OPEL VIVARO, чорного кольору, 2006 року випуску, держаний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (а.с.10 зв. бік).

До матеріалів справи долучена копія договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки (перша сторінка договору) від 05.09.2016 року про придбання на ім`я ОСОБА_3 нерухомо мого майна. Проте факт реєстрації права власності на ім`я ОСОБА_3 вказаного нерухомого майна і його адресу встановити неможливо через неякісність копії і відсутність даних про реєстрацію прав власності (а.с. 10).

Відповідно до довідки, виданої 18.04.2023 року Спеціалізованим комунальним підприємством «Ритуальна служба», ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щодо поховання ОСОБА_3 (а.с. 11 зв. бік).

Згідно розписки на а.с.12, ОСОБА_1 отримала свідоцтво про смерть ОСОБА_3 і медичну довідку про смерть останнього, а також грошові кошти у сумі 4176 грн. у якості державної допомоги на поховання у Пенсійному Фонді.

Згідно з довідки 3630 на а.с. 9 вбачається, що ОСОБА_3 за час життя був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Акту, складеного 20.04.2023 № 01-07-04 комітетом мікрорайону №1 Краматорської міської ради за участю свідків і голови цього комітету, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2000 року по день смерті останнього проживали однією родиною, як жінка та чоловік (а.с.9 зв. бік).

З наданої представником позивача копії виписки із медкарти амбулаторного (стаціонарного) хворого на а.с.5 та декларації про вибір лікаря на а.с.6 вбачається, що ОСОБА_1 вказувала свою адресу як: АДРЕСА_1 .

До матеріалів справи також долучена копія виписки про рух коштів по рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», що належить ОСОБА_1 (а.с.13-31).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивач не надав суду докази того, що сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та виконували взаємні права та обв`язки.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог щодо про визнання майна спільним сумісним подружжя і визнання права власності на 1/2 його частину, то суд дійшов висновку про те, що ці позовні вимоги носять похідний характер від першої вимоги, а тому відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання із ОСОБА_3 , суд відмовляє і у задоволені інших вимог.

Проте погодитися з такими висновками суду, колегія суддів не може.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України, у редакції, чинній з 16 січня 2007 року).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення указаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що статтею 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Аналогічні по суті висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18, постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зазначено, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 при зверненні до суду посилалася на те, що у 2013 році вона познайомилася з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони покохали один одного та вирішили створити родину. На той час обидва у шлюбах не перебували, та з 2014 року стала мешкати разом із ОСОБА_3 , та його матір`ю ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, їздили разом на відпочинок. ОСОБА_1 вважала ОСОБА_3 своїм чоловіком, а він її своєю дружиною. ОСОБА_3 мав доньку від першого шлюбу ОСОБА_2 .

Відповідно, між сторонами склалися фактичні шлюбні відносини, вони проживали в одному помешканні та вели спільне господарство, в інших зареєстрованих шлюбах не перебували, а за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу набули у власність майно, яке зокрема є предметом спору, та було оформлене на ОСОБА_3 .

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

При цьому, факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

У підтвердження спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу надано такі документи:

- копія договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки (перша сторінка договору) від 05.09.2016 року про придбання на ім`я ОСОБА_3 нерухомо мого майна. (а.с. 10).

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 було надано для огляду оригінал договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки (перша сторінка договору) від 05.09.2016 року про придбання на ім`я ОСОБА_3 нерухомо мого майна

- довідку, яка була видана 18.04.2023 року Спеціалізованим комунальним підприємством «Ритуальна служба», відповідно до якої ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щодо поховання ОСОБА_3 (а.с. 11 зворот).

- копію розписки ОСОБА_1 про отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_3 і медичну довідку про смерть останнього, а також грошові кошти у сумі 4176 грн. у якості державної допомоги на поховання у Пенсійному Фонді.

-копію довідки №3630, яка видана ОСОБА_1 , щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 на день смерті, з якої вбачається, що ОСОБА_3 за час життя був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

- копію Акту, складеного 20 квітня 2023 № 01-07-04 комітетом мікрорайону №1 Краматорської міської ради за участю свідків і голови цього комітету, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2000 року по день смерті останнього проживали однією родиною, як жінка та чоловік (а.с.9 зворот).

- копію виписки із медкарти амбулаторного (стаціонарного) хворого, та декларації про вибір лікаря, що до позивачки ОСОБА_1 , яка вказувала свою адресу як: АДРЕСА_1 .(а.с.5,6)

- копії виписок про рух коштів по рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», що належить ОСОБА_1 (а.с.13-31).

Колегія суддів, враховуючи принцип змагальності сторін, встановила, що наданими позивачем доказами підтверджується факт спільного проживання позивачки ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , як жінки та чоловіка без укладання шлюбу в період з 2014 року по 07.04.2023 року.

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

Згідно з ч. ч. 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, оскільки з огляду на сукупність зібраних у справі доказів факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2014 р. по 07.04.2023 рокує вірогіднішим, ніж протилежний, із урахуванням оцінки доказів у їх сукупності.

Щодо визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину за позивачем, колегія суддів зауважує наступне.

Право спільної сумісної власності подружжя врегульоване главою 8 Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. ч. 1-2 статті 60).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, правовий порядок поділу спільної сумісної власності подружжя, набутого у шлюбу, також поширюється і на майно, що придбане жінкою та чоловіком за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, якщо такий факт буде установлено в судовому порядку.

Отже, враховуючи те, що договір купівлі-продажу спірного будинку з земельною ділянкою, кадастровий номер :00:019:0273, розташовані в АДРЕСА_1 , та автомобіль OPEL VIVARO, чорного кольору, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , укладені ОСОБА_3 у період спільного проживання із позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, апеляційний суд констатує, що спірні будинок, із земельною ділянкою і автомобіль є спільним майном сторін, та позивач має право на визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку та автомобіля.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гур`єва Владислава Миколайовича задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна - задовольнити.

Встановити факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією родиною з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , як жінки та чоловіка без укладання шлюбу в період з 2014 року по 07.04.2023 року.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступне майно:

- будинок з земельною ділянкою, кадастровий номер :00:019:0273, розташовані в АДРЕСА_1 , загальною площею 36,8 кв.м., житловою площею 25, 2 кв.м., та автомобіль OPEL VIVARO, чорного кольору, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину загального спільного майна подружжя, а саме житлового будинку з земельною ділянкою, кадастровий номер :00:019:0273, розташованих в АДРЕСА_1 , загальною площею 36,8 кв.м., житловою площею 25, 2 кв.м., та автомобіль OPEL VIVARO, чорного кольору, 2006 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: