Номер провадження: 22-ц/813/83/24
Справа № 522/3206/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування майном шляхом виселення, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я. 22 липня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 та просила виселити останню з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно витягу з домової книги в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , проте проживає там ОСОБА_1 . Вона є дружиною покійного батька дітей ОСОБА_6 . На думку позивача, відповідач проживає в приміщенні незаконно та не допускає до проживання дітей, які мають на це право. На візити поліції та працівників Служби у справах дітей, відповідач не реагує.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року позов ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , було задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , яка була членом сім`ї основного квартиронаймача і яка вселилась у спірне приміщення у встановленому законом порядку, набула право користування ним, тому, за наведених вище обставин, квартиру слід вважати єдиним житлом та постійним місцем проживання апелянта.

Відповідно, відсутні підстави і для виселення ОСОБА_1 зі спірного майна.

Сторони про розгляд справи на 02 липня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився ОСОБА_4

ОСОБА_1 сповіщалася належним чином, за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23 січня 2023 року № 28.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року справі №522/12953/17 була призначена опікуном над неповнолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Посвідченням Служби у справах дітей Одеської міської ради №7220 від 19 жовтня 2017 року.

Виконавчим комітетом центральної районної ради народних депутатів міста Одеси 27 травня 1992 року ОСОБА_6 було видано ордер №326 серії ЦР про право заняття кВ. АДРЕСА_3 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №2-575/2007 від 20 грудня 2007 року ОСОБА_6 було позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8

29 грудня 2007 року ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_1 , що вбачається з свідоцтва про шлюб, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, серії НОМЕР_2 .

З Довідки №1508 від 05 листопада 2018 року (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) вбачається, що у однокімнатній кВ. АДРЕСА_3 , загальною площею 28 кв.м., житловою 11,50 кв.м., зареєстровані: ОСОБА_6 (з поміткою помер), ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Безпосереднім власником спірної кВ. АДРЕСА_3 , є територіальна громада м. Одеси.

Приморська районна адміністрація Розпорядженням №306 від 21 серпня 2018 року вирішила зберегти права користування житлом за неповнолітніми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Акту мешканців буд. АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_6 з 2006 року.

ОСОБА_2 03 вересня 2018 року зверталася до Приморського відділу поліції міста Одеси з заявою, згідно якої повідомила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не пускає невідома особа до квартири, де вони зареєстровані, зі службою у справах дітей також не співпрацюють.

Згідно листа Приморського відділу поліції в місті Одесі №36/50664 від 07 грудня 2018 року, заява ОСОБА_2 щодо недопущення дітей до квартири внесена до Єдиного реєстрі досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Спір про виселення ОСОБА_1 з квартири виник у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 вважала, що відповідач не має права користування спірним майном, при цьому таке право користування збережено за неповнолітніми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як вірно зазначено судом першої інстанції - дітям, в інтересах яких позивач звернулася до суду, надано право користування спірною квартирою, тому ОСОБА_2 , як представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , має право захищати житлові права онуків в судовому порядку, будучи особою, яка володіє майном на законних підставах.

ОСОБА_2 03 вересня 2018 року зверталася до Приморського відділу поліції міста Одеси з заявою, згідно якої повідомила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не пускає невідомо особа до квартири, де вони зареєстровані, зі службою у справах дітей також не співпрацюють.

З інформаційної довідки №148263865 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що станом на 06 грудня 2018 року інформація про належність ОСОБА_1 нерухомого майна - була відсутня.

Однак, з листа №4128-061252 від 21 червня 2019 року Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на 1/2 частину кВ. АДРЕСА_5 .

І саме за такою адресою, а саме: АДРЕСА_6 зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , що підтверджено відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області.

ОСОБА_1 , на підтвердження своїх заперечень додала до відзиву квитанцію про сплату у листопаді 2018 року послуг газопостачання та електропостачання, проте, адреса житлового приміщення у квитанції не зазначена.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ, втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача з належного йому раніше житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

Зазначене правове обґрунтування для вирішення справ подібної категорії про виселення навела Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження 14-181 цс 18).

Також у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що суд повинен обґрунтувати втручання держави у право на житло, чи не є це порушенням ст. 8 Конвенції, чи здійснюється воно «згідно із законом», чи переслідує легітимну мету, чи є необхідним в демократичному суспільстві.

По суті, це є виконанням п. 1 ст. 6 Конвенції, згідно з яким кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Колегія суддів враховує, що неповнолітні на час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають безумовне право користування кВ. АДРЕСА_3 , що визнається власником цього майна в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Оскільки ОСОБА_6 помер, то після його смерті дружина померлого ОСОБА_1 втратила право користування спірною квартирою.

Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, не може бути підставою для відмови у захисті прав неповнолітніх осіб, що мають законне право користування квартирою.

ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі посилалась на те, що її не може бути виселено зі спірного майна, оскільки вона вселилася у квартиру на законних підставах.

Однак, як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у даному випадку, наявність шлюбних відносин між померлим ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_1 сама по собі не свідчить про надання згоди користувачем приміщення на проживання у ньому ОСОБА_1 ..

Акт та довідка мешканців житлового буд. АДРЕСА_4 щодо проживання відповідача в квартирі з 2006 року та відсутність ОСОБА_5 в квартирі з 2002 року правильно не прийняти судом до уваги, як такі, що складені невстановленими особами, без засвідчення справжності їх підписів.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не доведено, що вона законним шляхом вселилися в квартиру, що їй було надано згоду на вселення власником/користувачем квартири та законним представником малолітніх на той час дітей, не надано доказів, з якого часу вона проживає у спірній квартирі, у відповідачки відсутній із житлом тісний зв`язок, а тому, відповідно, у ОСОБА_1 відсутні підстави користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується із такими доводами суду, та приймає до уваги також той факт, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідачки, оскільки остання має у власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 , де зареєстроване її місце проживання, що свідчить про те, що кВ. АДРЕСА_3 , не є житлом ОСОБА_1 у розумінні ст. 8 Конвенції.

З огляду на вказане, за обставин цієї справи, виселення ОСОБА_1 зі спірного майна є пропорційним меті захисту права користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кВ. АДРЕСА_3 .

Таким чином, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.. ст.. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 16 липня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе