Єдиний унікальний номер судової справи: 470/673/23 Суддя першої інстанції Луста С.А.
Провадження № 22-ц/812/1046/24 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

08 липня 2024 року м. Миколаїв Справа № 470/673/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року, ухвалене в складі головуючого судді Лусти С.А., в залі судового засідання в смт. Березнегувате, повний текст якого складено 06 травня 2024 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

19 жовтня 2023 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Глушаницю А.Л., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Вимоги свого позову ОСОБА_2 мотивував тим, що 05 жовтня 2021 року надав ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 5 461 долар США на строк до 10 серпня 2022 року, одержання яких відповідач підтвердив власноручно підписаною розпискою.

Станом на теперішній час, ОСОБА_1 позику не повернув в будь-якій сумі. На усну вимогу позивача повернути гроші ОСОБА_1 стверджував, що грошей у нього немає.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача заборгованість за борговою розпискою в сумі 5 461 долар США, судовий збір в розмірі 1 597,24 грн та витрати на професійну правничу допомогу 20 000 грн.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 посилався на введення його позивачем в оману. Вказував, що 05 жовтня 2021 року він взяв у позивача 3 200 доларів США до 10 серпня 2022 року та на вимогу позивача написав розписку на суму боргу 5 461 долар США, з включенням щомісячних відсотків із розрахунку 10% в місяць, що склало 2 261 долар США. Влітку 2022 року ОСОБА_2 забрав у нього частину коштів на суму 102 000 грн, що еквівалентно 2 762 доларам США, а залишок 2 700 доларів вони домовилися, що він поверне через рік. ОСОБА_2 нарахував 2 700 доларів США відсотків та визначив борг у сумі 4 400 доларів США. 21 вересня 2022 року він взяв у борг у ОСОБА_2 3 тони посівного ячменю по 200 доларів США, а 15 вересня 2023 року він віддав позивачу 5 000 доларів США, а позивач повернув йому, як він вважав, оригінал розписки.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 жовтня 2021 року в розмірі 5 461 долар США, витрати на оплату судового збору в розмірі 1 597, 24 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості.

Додатковим рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 7 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на невідповідність висновків суду, викладеним у рішення суду першої інстанції обставинам справи, просив рішення скасувати та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем доведено, що 15 вересня 2023 року він повернув позивачу 5 000 доларів США, а позивач повернув йому оригінал розписки, при цьому була присутня його дружина ОСОБА_3 , яка підтвердила це в поліції і відібрані в неї свідчення в письмовому вигляді долучені до матеріалів справи.

Суд взагалі не врахував долучений відповідачем, як доказ, запис його розмови з ОСОБА_2 , в якому останній підтвердив, що він умисно обманув його замінивши розписку на копію виготовлену на кольоровому принтері при поверненні ним боргу.

Крім того, вказував, що оскільки законодавством не врегульовано відносини між сторонами в разі обману з боку позикодавця при поверненні боргу позичальником рішення суду може ґрунтуватися на поясненнях боржника та свідченнях свідків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначав, що викладенні в апеляційній скарзі доводи є цілком надуманими та безпідставними, а доданий доказ запису начебто розмови сторін є недопустимим доказом, тому скарга не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 05 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошей (боргова розписка).

Зі змісту даної розписки вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у борг у розмірі 5 461 долар США, які зобов`язався повернути 10 серпня 2022 року.

Свої зобов`язання з повернення грошових коштів відповідач не виконав, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки.

Аналізуючи встановлені обставини та надану оцінку судом першої інстанції доказам сторін, треба зазначити таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини 2статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини 1статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Факт наявності оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції надав належну правову оцінку розписці, написаній власноруч ОСОБА_1 05 жовтня 2021 року, встановив її правову природу, оцінив її зміст, а також те, що належних, достовірних та достатніх доказів неправомірного володіння ОСОБА_2 розпискою відповідач суду не надав й не спростував, що сума заборгованості була іншою, ніж зазначена у розписці, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розпискою підтверджується як факт отримання позичальником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути у строк, визначений у розписці.

Встановивши, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача (без зазначення у ній відомостей про повернення оспорюваних сум), свідчить про те, що грошове зобов`язання не виконане, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції письмових показів свідка ОСОБА_4 , які вона надавала правоохоронним органам, та на думку скаржника, є належними і допустимими доказами, що підтверджують факт повернення ним боргу.

Так, відповідно до положень статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов`язання.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що він повернув частину позики.

Проте і в цьому випадку, рішення суду повинно доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі N 143/280/17 (провадження N 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі N 569/24347/18 (провадження N 61-11630св19) дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що поясненнями відповідача та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

При цьому апеляційний суд зауважує, що відділенням поліції № 2 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області за заявою ОСОБА_1 було проведено перевірку, зокрема з питань неіснуючого боргу, за результатами якої не доведено повернення ним боргу позивачу.

Доданий до матеріалів справи аудіо запис розмови, як вказав відповідач, з позивачем, що заперечив позивач, досліджений судом апеляційної інстанції, не є належним, допустим, достовірним та достатнім доказом про повернення боргу, оскільки він беззаперечно не підтверджує достовірності обставин, пов`язаних саме з позикою, яка є предметом спору у даній справі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не звертався до правоохоронних органів щодо обману з боку позивача та не вживав заходів на спростування боргової розписки до пред`явлення ОСОБА_2 до нього позову про стягнення коштів.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, зокрема у тому контексті, що на думку відповідача свідчить про наявність правових підстав для визнання договору позики виконаним.

Проте такі аргументи належним чином перевірені судом першої інстанції під час розгляду справи та спростовані з урахуванням установлених конкретних обставин та оцінки поданих сторонами доказів на предмет їх належності і допустимості, з якою погоджується й апеляційний суд.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Додаткове рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2024 року сторонами не оскаржувалось, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно із підпунктом «в» пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 08 липня 2024 року.