печерський районний суд міста києва
Пр. № 2-7763/24
13 листопада 2024 року Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Бусик О.Л.
при секретарі судових засідань - Романенко Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири та зобов`язання вчинити дії, -
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позову представник позивача вказував, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.
ОСОБА_3 проживає поверхом вище у квартирі № 22 того ж будинку, що підтверджується Довідкою з державного реєстру речових прав №366650701.
15 листопада 2023 року сталося затоплення водою належної позивачу квартири з вище розташованої квартири №22 , яка належить відповідачу. Позивач визвала аварійну службу, майстри обстежили квартиру.
За фактом залиття комісією обслуговуючої організації ЖЄД «Липкижитлосервіс» було складено акт від 20 листопада 2023 року, причина залиття невідома тому, що власник квартири № 22 не надає доступу до її обстеження з метою виявлення причин залиття.
Отже, на переконання позивача, залиття її квартири відбулось з вини відповідача, який неналежним чином (недбало) виконував свої обов`язки щодо своєчасного проведення ремонту (заміни) сантехнічного обладнання в квартирі, що перебуває у його власності.
13 лютого 2024 року позивач отримала Звіт № 37/24 від 13.02.2024 р. про оцінку збитків, нанесених власниці квартири АДРЕСА_1 відповідно до якого розмір матеріальних збитків, завданих внаслідок залиття відповідачем квартири позивача становить 9548,00 грн.
Послуги експерта по визначенню розміру матеріальних збитків коштували 5000,00 грн.
Окрім того, позивачу стало відомо, що відповідач самовільно перепланував власну квартиру, а саме зрізав шар підлоги у власній квартирі. Позивач неодноразово бачила своїми очами, що рівень підлоги в квартирі відповідача знаходиться набагато нижче ніж рівень підлоги в під`їзді. У той самий час рівень підлоги в квартирі позивача збігається з рівнем підлоги в під`їзді.
Ухвалою судді від 04 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Ухвалою судді від 12 вересня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав клопотання, у якому просив розглянути справу без участі представника позивача, позов підтримує у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_3 є власником у квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується Довідкою з державного реєстру речових прав №366650701.

15 листопада 2023 року сталося затоплення водою належної позивачу квартири з вище розташованої квартири №22 , яка належить відповідачу. Позивач визвала аварійну службу, майстри обстежили квартиру.

За фактом залиття комісією обслуговуючої організації ЖЄД «Липкижитлосервіс» було складено акт від 20 листопада 2023 року, причина залиття невідома тому, що власник квартирі № 22 не надає доступу до її обстеження з метою виявлення причин залиття.

Відповідно до звіту № 37/24, складеного 13 лютого 2024 року, розмір матеріальних збитків, завданих внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 становить 9 548,00 грн.

Згідно з акту виконаних робіт від 13 лютого 2024 року за складання звіту № 37/24 позивачем сплачено 5 000 грн.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, а саме, що залиття належної позивачу на праві власності квартири № 15 сталося внаслідок пошкодження внутрішньоквартирного розгалуження мережі централізованого водопостачання у квартирі № 22 , власником якої є відповідач, тобто з вини ОСОБА_3 , який у судові засідання не з`являвся та правом надання відзиву на позов не скористався, в результаті чого ОСОБА_1 завдано майнової шкоди в сумі 9 548 грн, що підтверджується висновком експерта, суд дійшов висновку про задоволення вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача зазначеного розміру майнової шкоди.

Згідно з частиною першою, пунктом 3 частини другої, частиною третьою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд установив, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано й моральної шкоди, яка виразилася у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодження майна, порушенні звичного устрою життя і небажанні відповідача вирішити це питання в добровільному порядку.

З урахуванням душевних страждань позивача з приводу залиття її квартири, принципів співмірності, розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ОСОБА_3 надати доступ до квартири за адресою: АДРЕСА_6 для проведення обстеження підлоги та зобов`язання усунути ці порушення та привести підлогу у квартирі у початковий стан.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частини перша - п`ята статті 319 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права, позивач посилалась на те, що відповідач самовільно перепланував власну квартиру, а саме зрізав шар підлоги у власній квартирі. Позивач неодноразово бачила своїми очами що рівень підлоги в квартирі відповідача знаходиться набагато нижче ніж рівень підлоги в під`їзді. У той самий час рівень підлоги в квартирі позивача збігається з рівнем підлоги в під`їзді.

Відповідно до частини третьої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заявлених у справі вимог, позивач надала до суду: акт ЖЕД «Липкижитлосервіс» від 15 лютого 2024 року, в якому зазначене наступне: при неодноразовому виході за вище зазначеною адресою у квартиру №22 потрапити немає можливості, так як двері ніхто не відчиняє. ЖЄД «Липкижитлосервіс» направив вимогу власнику квартири АДРЕСА_4 щодо надання доступу до квартири. Власники квартири на зв`язок не виходять; відповідь ДАБК №073-737 від 15.03.2024 року, в якій було зокрема зазначено наступне: департамент не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта за адресою: АДРЕСА_6 ; відповідь Печерської РДА №105-105/П-423-658 від 21.06.2024, в якій було зазначено наступне: за інформацією комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», при неодноразовій спробі працівників підприємства обстежити квартиру АДРЕСА_4 двері ніхто не відчинив, будь-які ознаки у загальному коридорі, які б свідчили про проведення ремонту у квартирі відсутні.

Відповідно до норм визначених ст. ст.3,15,16,391 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тому суд повинен встановити, чи були порушені або не визнані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України,що викладений у постанові №6-180цс14 від 19 листопада 2014 року, яку відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України суд має ураховувати при виборі та застосуванні у спірних правовідносинах.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України). Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів зміни шару підлоги відповідачем, окрім того позивачем не надано доказів та не зазначено чим порушено її права чи інтереси у зазначеній частині позовних вимог.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

За правилами частин першої - другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Установлено, що у цій справі позивачем заявлено одна майнова вимога й дві немайнові та сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн.

Враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 391,27 грн, а також витрати на проведення звіту в розмірі 5000 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9 548,00 грн. на відшкодування завданої матеріальної шкоди та 1000 грн відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 391,27 грн. та 5000 грн. судових витрат.

Заочне рішення може бути переглянуте Печерським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Печерського районного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_8 ).

Повний текст рішення суду складено 20 листопада 2024 року.

Суддя О.Л. Бусик