ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 липня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/25/24

Головуючий у першій інстанції Меженнікова С. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/977/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігів

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2024 року у справі позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів про зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя Меженнікова С.П.), ухвалене о 12 год. 41 хв. у м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати в частині ОСОБА_1 наказ начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів (далі - КЕВ м. Чернігів) від 26 грудня 2023 року №193 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України; визнати трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та КЕВ м. Чернігів розірваним, а ОСОБА_1 звільненим з роботи в КЕВ м. Чернігів з 30 листопада 2023 року з ініціативи працівника за невиконання роботодавцем законодавства про працю, встановленого рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2023 року та постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2023 року у цивільній справі № 748/2415/22, тобто на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з КЕВ м. Чернігів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що на момент пред`явлення позову становить 9459,80 грн. Позов мотивовано тим, що судовими рішеннями у справі № 748/2415/22 фактично було визнано, що КЕВ м. Чернігів порушило стосовно позивача законодавство про працю та відповідно його права як працівника. 24 листопада 2023 року ОСОБА_1 надіслав на ім`я начальника КЕВ м. Чернігів заяву про звільнення із займаної посади з 30 листопада 2023 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У відповіді відповідач наполягав, що відсутні підстави для звільнення позивача за вказаною нормою права, оскільки у заяві відсутні необхідні складові, а саме: конкретизація порушених норм чинного законодавства. У подальшому КЕВ м. Чернігів надсилало ОСОБА_1 листи з вимогою повідомити про причини поважності його відсутності на робочому місці у грудні 2023 року. За доводами позивача, він, завчасно подавши заяву про звільнення, 30 листопада 2023 року відпрацював свій останній робочий день, здав всі закріплені за ним товарно-матеріальні цінності. Натомість 28 грудня 2023 року ОСОБА_1 отримав лист від КЕВ м. Чернігів з витягом з наказу, з якого слідує, що робочі дні з 1 по 27 грудня 2023 року визнано днями прогулів без поважних причин, за грубе порушення трудової дисципліни застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що він порушень трудової дисципліни не допускав і дисциплінарних проступків не вчиняв, відмова у звільненні є примушуванням до праці, а накладення на нього стягнення є проявом мобінгу з боку роботодавця.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не мав обов`язку звільняти позивача 30 листопада 2023 року за ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки позивачем не було повідомлено за два тижні роботодавця про розірвання трудового договору за власним бажанням. Суд вважав доведеним факт наявності прогулу позивача, тобто факт його відсутності на робочому місці без поважних причин, а тому відповідач в силу норм п.4 ст.40 КЗпП України мав повноваження на розірвання укладеного із позивачем трудового договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду і постановити нове рішення про задоволення позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що судовими рішеннями у цивільній справі № 748/2415/22, які набрали законної сили, були встановлені декілька випадків невиконання з боку КЕВ м. Чернігів законодавства про працю, умови колективного та трудового договору по відношенню до ОСОБА_1 , а також невжиття заходів щодо припинення таких порушень. Натомість суд першої інстанції належної оцінки таким обставинам не надав, не перевірив та не встановив, що позивач має безумовні підстави для звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП України. ОСОБА_1 вказує, що 01 грудня 2023 року у нього прийняли інструменти та матеріали, видані для виконання роботи, тобто відповідач фактично погодився, що позивач не буде працювати та виходити на роботу у зв`язку із поданою ним заявою про звільнення. Вважає хибними висновки суду про те, що позивач мав продовжувати виконання трудових обов`язків і що заяву про звільнення мав подати за два тижні до бажаної дати звільнення. Неправильним і необгрунтованим вважає посилання суду на постанову Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в цивільній справі №589/771/16-ц, адже за обставинами цієї справи спір виник ще у 2014 році, коли у ч.3 ст.38 КЗпП України містилася суттєво відмінна норма матеріального права, що не може бути застосована до спірних правовідносин за позовом ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу КЕВ м. Чернігів просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Відповідач посилається, що після поновлення позивача на посаді йому за його заявами надавалися відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення, своєчасно та в повному обсязі здійснювалася виплата заробітної плати, премій тощо, тобто будь-якого обмеження трудових прав або ж зневажливого ставлення до ОСОБА_1 , а тим паче вчинення щодо нього мобінгу з боку відповідача ніколи не вчинялося. У зв`язку з відсутністю підстав та конкретно зазначених ОСОБА_1 фактів порушення роботодавцем трудового законодавства з моменту поновлення його на роботі КЕВ м. Чернігів, користуючись своїм правом, відмовив у звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України. Разом з цим, позивачу було роз`яснено його право на розірвання трудового договору за ч.1 ст.38 або за п.1 ст.36 КЗпП України, отже останній ніяким чином не був обмежений у реалізації своїх прав.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 працював у КЕВ м. Чернігів на посаді тесляра 5 розряду, група поточного ремонту.

Наказом №169 від 06 жовтня 2022 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, враховуючи, що до працівника раніше було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, застосовано до ОСОБА_1 , тесляра 5 розряду бригади робітників, зайнятих обслуговуванням і поточним ремонтом будівель та споруд військових містечок, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Вказані обставини були встановлені під час розгляду цивільної справи № 748/2415/22, а тому у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2023 року визнано незаконним і скасовано наказ КЕВ м. Чернігів № 156 від 27 вересня 2022 року в частині ОСОБА_1 ; визнано незаконним і скасовано наказ КЕВ м. Чернігів №169 від 06 жовтня 2022 року в частині ОСОБА_1 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення; визнано незаконним і скасовано наказ КЕВ м. Чернігів №185 від 07 жовтня 2022 року в частині ОСОБА_1 про звільнення з роботи; поновлено ОСОБА_1 на посаді тесляра 5 розряду бригади робітників, зайнятих обслуговуванням і поточним ремонтом будівель та споруд військових містечок КЕВ м. Чернігів; стягнуто з КЕВ м. Чернігів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 66 871 грн із відрахуванням податків та зборів; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудженої ОСОБА_1 виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць; стягнуто з КЕВ м. Чернігів на користь держави судовий збір в розмірі 3969 грн 60 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Наказом начальника КЕВ м. Чернігів №145 від 24 липня 2023 року скасовано наказ (по стройовій частині) від 07 жовня 2022 року №185 про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено його з 08 жовтня 2022 року на посаді тесляра 5 розряду бригади робітників, зайнятих обслуговуванням і поточним ремонтом будівель та споруд військових містечок КЕВ м. Чернігів; наказано забезпечити допуск до роботи та скласти скоригований табель обліку використання робочого часу за час вимушеного прогулу, унести запис про поновлення на роботі до трудової книжки та внести зміни до особової картки ОСОБА_1 , нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 66871 грн із відрахуванням податків та зборів (а.с.103).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2023 року рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, визнання незаконним та скасування розпорядження про відрахування із заробітної плати скасовано; позовні вимоги ОСОБА_1 до КЕВ м. Чернігів про стягнення заборгованості по заробітній платі, визнання незаконним та скасування розпорядження про відрахування із заробітної плати задоволено; визнано незаконним та скасовано розпорядження начальника КЕВ м. Чернігів від 01 серпня 2022 року про відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 ; стягнуто з КЕВ м. Чернігів на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 442 грн 25 коп.; стягнуто з КЕВ м. Чернігів на користь ОСОБА_1 2 977 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.8-22).

22 листопада 2023 року ОСОБА_1 направив КЕВ м. Чернігів заяву, в якій просив повідомити, чи буде роботодавець виконувати самостійно рішення судів (а.с.57). Також ним було направлено заяву про звільнення з роботи з 30 листопада 2023 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки роботодавець не виконує законодавство про працю, що підтверджено судовими рішеннями (а.с.102).

У відповідь на лист позивача КЕВ м. Чернігів 28 листопада 2023 року зазначив про відсутність підстав для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки заява про звільнення є узагальненою у зв`язку з відсутністю необхідних складових, а саме конкретизації порушених КЕВ м. Чернігів норм чинного законодавства: законодавства про працю, умов колективного договору та умов трудового договору (а.с.25). Одночасно роз`яснено право позивача звільнитися за власним бажанням (ч.1 ст.38 КЗпП України), письмово попередивши роботодавця про це за два тижні, або ж подати заяву про звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

У період з 01 по 26 грудня 2023 року роботодавцем складалися акти про відсутність позивача на роботі та доповідні (а.с.52-55, 58-71, 73-78, 81-88, 92-98). Крім того, 01 грудня 2023 року працівниками КЕВ м. Чернігів було складено акт фіксації відмови ОСОБА_1 приступити до роботи 01 грудня 2023 року (а.с.99).

05 грудня 2023 року відповідач отримав заяву позивача, в якій той наполягав, що в його заяві маються посилання на рішення судів, якими встановлено порушення законодавства про працю та трудових прав (а.с.89). У відповідь КЕВ м. Чернігів повідомив, що звільнення позивача 30 листопада 2023 року є неможливим, оскільки вказана дата звільнення передує даті надходження заяви, а КЗпП України не передбачає можливості звільнити працівника «заднім числом». Роботодавець не погоджувався щодо порушення вимог Конституції, оскільки працівнику було роз`яснено право розірвання трудового договору за ч.1 ст.38 КЗпП України та за п.1 ст.36 КЗпП України. Одночасно відповідач просив письмово повідомити про поважність причини відсутності працівника на робочому місці у період з 01 по 08 грудня 2023 року (а.с.91).

07 грудня 2023 року ОСОБА_1 направив начальнику КЕВ м. Чернігів заяву, в якій просив повідомити про вирішення питання про його звільнення, проведення повного розрахунку, видачу наказу про звільнення та повернення трудової книжки (а.с.80).

14 грудня 2023 року КЕВ м. Чернігів направило позивачу лист, в якому повідомило, що трудові відносини між ними не припинені, наказ про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України відсутній, у зв`язку з чим роботодавець не може провести повний розрахунок при звільненні та здійснити повернення трудової книжки (а.с.26). Також повторно просили письмово повідомити в термін до 21 грудня 2023 року про поважність причини відсутності на робочому місці у період з 01 грудня 2023 року по 14 грудня 2023 року з наданням документальних підтверджень. Попереджено, що в разі ненадання письмових пояснень про причини неявки на роботу позивача буде звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України.

15 грудня 2023 року ОСОБА_1 направив відповідачу заяву, в якій вказував, що його заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України роботодавець отримав 27 листопада 2023 року, позивач відпрацював повністю свій останній робочий день 30 листопада 2023 року та здав закріплені за ним товарно-матеріальні цінності і вважає, що трудові відносини припинені, у зв`язку з чим чекає наказу про звільнення, повернення трудової книжки та проведення повного розрахунку при звільненні (а.с.27).

Своїм листом від 25 грудня 2023 року КЕВ м. Чернігів повідомив ОСОБА_1 про виконання в повному обсязі рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2023 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2023 року (а.с.23).

Наказом начальника КЕВ м. Чернігів №193 від 26 грудня 2023 року визнано для ОСОБА_1 , тесляра 5 розряду бригади робітників, зайнятих обслуговуванням і поточним ремонтом будівель та споруд військових містечок, робочі дні з 01 по 27 грудня 2023 року днями прогулів без поважних причин; за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до ОСОБА_1 згідно з пунктом 2 статті 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин) (а.с.29-30).

У статті 4 ЦПК України встановлено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий договір є угодою між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін ч.1 ст.21 КЗпП України.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Роботодавець має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП).

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 536/1755/20 (провадження № 61-21194св21) вказано, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 569/12445/18 (провадження № 61-20112св19) зроблено висновок, що «основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2022 року у справі № 161/2782/20 (провадження № 61-15472св21) зроблено висновок, що «вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я».

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 (провадження № 61-5942св21) зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору.

Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строки, визначені останнім, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися».

Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення.

Зазначення працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком в подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми.

Тобто, саме лише зазначення у заяві про звільнення працівником частини 3 статті 38 КЗпП України без конкретизації фактів порушення роботодавцем законодавства про працю не може свідчити про наявність обов`язку останнього безумовного звільнення працівника відповідно до приписів даної норми трудового законодавства.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За матеріалами справи встановлено, що в заяві про звільнення від 22 листопада 2023 року ОСОБА_1 не зазначено жодного конкретного факту порушення роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, а лише зазначалося, що такі факти підтверджено судовими рішеннями.

Таким чином, оскільки позивачем не було наведено конкретних фактів порушення роботодавцем законодавства про працю, які останній міг би визнати або відхилити, у роботодавця не було підстав для звільнення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 38 КЗпП України на підставі поданої ним заяви.

При цьому за матеріалами справи встановлено, що судові рішення Чернігівського районного суду та Чернігівського апеляційного суду, ухвалені у справі №748/2415/22, були виконані відповідачем. Зокрема рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 було виконано негайно, про що свідчить наказ відповідача №145 від 24 липня 2023 року. Оскільки сторонами було оскаржено рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 липня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 10 листопада 2023 року було виконано після апеляційного розгляду справи 18 і 20 грудня 2023 року, про що свідчить лист КЕВ м. Чернігів від 25 грудня 2023 року. Вказане позивачем не спростовано. Тобто зазначеними судовими рішеннями були захищені порушені права ОСОБА_1 .

Посилання позивача, як на підставу для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України на встановлення порушень його трудових прав вище зазначеними судовими рішеннями , як підставу для звільнення з роботи, не заслуговують на увагу суду, оскільки судовими рішеннями права ОСОБА_1 було відновлено : поновлено на роботі та стягнуто заборгованість по заробітній платі, скасовано розпорядження про відрахування із заробітної плати.

Позивачем не надано доказів, що після ухвалення вказаних судових рішень щодо нього порушувалося трудове законодавство роботодавцем, а несвоєчасне виконання судового рішення не може бути підставою для висновку про порушення трудових прав працівника, оскільки за це чинним законодавством передбачено інші заходи відповідальності.

Доводи апеляційної скарги, що позивач має безумовні підстави для звільнення з роботи саме на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, є помилковими.

Оскільки КЕВ м. Чернігів не погодив звільнення ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 КЗпП України, як про то працівник просив у своїй заяві, трудові відносини між сторонами не припинилися і відповідно позивач, не отримавши наказ про звільнення, не мав права самовільно залишати робоче місце.

Прийняття роботодавцем виданих працівникові для виконання робіт інструментів та матеріалів за відсутності наказу про звільнення не може з достовірністю свідчити про погодження звільнення за вказаними працівником підставами.

При цьому непогодження роботодавцем підстав для звільнення не може вважатися примушуванням працівника до праці, враховуючи також те, що позивачу було запропоновано звільнитися за власним бажанням (на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України) або ж за угодою сторін (на підставі п.1 ст.36 КЗпП України).

Враховуючи викладене, попередження ОСОБА_1 роботодавця про припинення трудових відносин з зазначених ним підстав не може вважатися поважною причиною його відсутності на роботі з 01 по 27 грудня 2023 року, оскільки таких підстав ним не доведено. Відсутність на роботі позивача у вказаний період підтверджено наявними в матеріалах справи доказами. Отже, позивач вчинив прогул, у зв`язку з чим правомірно був звільнений на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

У цілому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задовлення позовних вимог. Проте суд неправомірно послався на те, що ОСОБА_1 не було повідомлено за два тижні роботодавця про розірвання трудового договору за власним бажанням, оскільки у випадку розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Отже, дотримання двотижневого строку у даному випадку не вимагається.

З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції належить змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, а в іншій частині - залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 травня 2024 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: