Справа №:755/5706/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника 3-ої особи 1 ОСОБА_4

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення коштів посилаючись на те, що з 21 жовтня 1989 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з третьою особою - ОСОБА_6 . Під час шлюбу наша сім`я користувалась земельною ділянкою кадастровий номер :03:006:0277 площею 0,0600 га, цільове призначення - для колективного садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Кучаківська сільська рада, садівницьке товариство "Троянда". Оскільки його дружина повідомила йому, що вищенаведену земельну ділянку їй передала її мати ОСОБА_9 для нашої сім`ї, він вважав ділянку такою, що юридично належить його дружині. У зв`язку із цим, на протязі 2008-2019 років він особисто сплачував у зазначене садівницьке товариство грошові внески, а також побудував на цій ділянці одноповерховий житловий будинок з мансардою, а також інші прибудинкові споруди. Будинок та прибудинкові споруди зводились на протязі приблизно десяти років на протязі 2008-2019 років. Оздоблювальні роботи в будинку не закінчені, будівництво зупинено в 2019 році. Увесь цей період його теща ОСОБА_9 ніяких претензій з цього приводу не виказувала, поводила себе так, що він сприймав будинок як власність його сім`ї. Наразі відносини з дружиною зіпсувались, вони відокремили своє життя один від одного: узгодили порядок користування квартирою, внаслідок якого проживають у окремих кімнатах та ведуть спільне господарство, припинили виконання по відношенню один до одного подружніх зв`язків, майже не спілкують, проживають як сторонні особи, а не як подружжя, хоча офіційно шлюб не розірвали. Нещодавно він дізнався, що ОСОБА_6 продала будинок разом із землею відповідачу. Як виявилось, земельна ділянка не була переоформлена на його дружину і весь час залишалась у власності ОСОБА_9 , про що йому не було відомо до того часу, як він розпочав підготовку до звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідачка ОСОБА_6 , діючи як представник ОСОБА_9 , 11.09.2020 року уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно якого продала земельну ділянку ОСОБА_3 . Згідно договору купівлі-продажу, продано виключно земельну ділянку. Як зазначено в п. 1.4 цього договору, продавець, ОСОБА_6 , гарантувала, що земельна ділянка вільна від забудов. Як зазначено в п. 1.5 цього Договору, покупець ОСОБА_3 при укладенні Договору купівлі-продажу стверджував, що він володіє достатньою інформацією про предмет договору та він ним оглянутий, а також засвідчив, що на земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна. На момент продажу земельної ділянки ОСОБА_6 , виступаючи довіреною особою власника земельної ділянки ОСОБА_9 , не скористалась нормами чинного законодавства для вводу в експлуатацію будинку та не зареєструвала на нього право власності як на нерухоме майно. Тобто, на дату продажу будинок мав статус самочинного будівництва, був, так би мовити, не узаконеним. Зведений ним на земельній ділянці житловий будинок не було введено в експлуатацію та не було зареєстровано як об`єкт нерухомого майна у відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Тобто, оскільки будинок не має статусу нерухомого майна, то, як самочинне будівництво, не може бути об`єктом цивільних прав. Так як будівництво велося ним в період шлюбу, то ОСОБА_6 є власником 1/2 частини вартості об`єкту будівництва в силу ст. 60 Сімейного кодексу України. Правових підстав для набуття у власність самочинно збудованого будинку та будівельних матеріалів, використаних на його зведення, у відповідача не має: предметом договору купівлі-продажу є виключно земельна ділянка без будь-яких споруд та майна, розташованого на ній. В той же час на ділянці знаходиться будинок з мансардою, на будівництво якого він витратив свої ресурси. Порушене його право на відшкодування витрат на будівництво, так як сторони договору приховали наявність будинку на земельній ділянці. Не враховуючи навіть того, що його було с самого початку введено в оману колишнім власником земельної ділянки ОСОБА_9 та ОСОБА_6 щодо права власності на земельну ділянку, внаслідок чого наразі він не зміг скористатись нормами сімейного законодавства щодо визнання права власності на будинок як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, після відчуження майна йому не було виплачено компенсації за будівництво. До володіння відповідача безоплатно перейшло майно, яке створене ним.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 01.04.2021 року справу передано в провадження судді Хромовій О.О.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 29.04.2021 року відкрито провадження та призначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

02.06.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_6 , які долучені до матеріалів справи. З пояснень вбачається, що третя особа визнає, що земельна ділянка належала її матері - ОСОБА_9 на підставі державного акту на право приватної власності на землю IV-KB№ 059036, виданого напідставі рішення Кіровської сільської ради народних депутатів від 26.11.1997 року тазареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 24.03.1999 року за № 1535. Про цей факт позивачу відомо з того часу, як він дізнався про існування земельної ділянки. Її батько приблизно в 2007 році власними силами та за власні кошти побудував на земельній ділянці дерев`яний садовий будиночок розмірами З м х 5м. Дерев`яний будиночок був придатним для житла. Всі невеликі допоміжні споруди (сарай, туалет) батько теж будував сам, використовуючи власні матеріали. У 2008 році її батьки вирішили побудувати на земельній ділянці новий (більш зручний та великий) будинок. Наскільки мені відомо, батько не замовляв проектно-кошторисну документацію у інших осіб, а "саморобний" проект будинку (без кошторису) накреслив з урахуванням порад знайомих будівельників. Відносини з позивачем були досить складними з 2008 року. У період довготривалого будівництва майбутнього будинку, позивач (здебільшого в теплу пору року) проживав в побудованому її батьком дерев`яному будиночку на території земельної ділянки. Ми з дочкою не заперечували проти цього, оскільки в одній квартирі з ним жити не просто, причиною чого була його пристрасть до алкоголю. Звісно, що позивач під час перебування на території земельної ділянки, на прохання її батька або за власною ініціативою, іноді наглядав за робітниками, які були залучені батьком до виконання робіт. Станом на дату укладання договору будівництво та оздоблювальні роботи майбутнього будинку на земельній ділянці завершено не було, право власності на нього її батьками не оформлювалось. В неї відсутня інформація, а позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що він сплачував особисті або наші з позивачем спільні кошти (або витрачав інші "ресурси") за (на) придбання матеріалів та/або оплату робіт з будівництва будинку на земельній ділянці. Також позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту надання йому матір`ю (як власником земельної ділянки) будь-якого дозволу здійснювати будівництво на земельній ділянці або укладання з нею договору суперфіцію. На початку 2019 року здоров`я її матері значно погіршилося. В зв`язку з цим, починаючи з 2019 роки, її батьки, вона і її дочка не їздили до земельної ділянки. В свою чергу, її батьки та дочка, починаючи з початку 2019 року, дозволили позивачу проживати в побудованому її батьком дерев`яному будиночку на території земельної ділянки. Вона з дочкою не заперечували проти цього. Відтак, позивач більшу частину часу в період 2019-2020 років проживав на території земельної ділянки та без жодних обгрунтованих та законних підстав почав стверджувати, що все побудоване на цій ділянці належить йому. Перед укладанням договору відповідач неодноразово приїжджав на земельну ділянку, оглядав її територію, включаючи оспорюваний об`єкт. Йому було достеменно відомо, що на цей об`єкт відсутня будь-яка проектна та технічна документація, а право власності не зареєстроване. За згодою матері, батька та доньки вона усно домовились з відповідачем, що ціна продажу земельної ділянки включатиме в себе ціну всього майна, розташованого на земельній ділянці. Приймаючи до уваги відсутність попиту на придбання земельної ділянки, ми були змушені погодитись на умови, запропоновані відповідачем. Про продаж Земельної ділянки разом зі всім розташованим на ній майном та умови такого продажу було відомо її власниці - ОСОБА_9 , чоловіку власниці - ОСОБА_8 та її доньці - ОСОБА_7 . Відтак, всі особи які приймали участь у фінансуванні та будівництві оспорюваного об`єкту на земельній ділянці, не заперечували проти продажу земельної ділянки разом з усіма земельними поліпшеннями. Відповідач також був в повному обсязі обізнаний щодо наявного на земельній ділянці майна та умов продажу. Відтак, за усною згодою всіх осіб, що мали або могли мати права на оспорюваний об`єкт, все майно, що було розташоване на земельній ділянці, стало предметом продажу відповідачу. Тому, твердження позивача щодо відсутності у відповідача підстав для переходу до нього майна, розташованого на земельній ділянці, є безпідставним.

08.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, якій долучений до матеріалів справи. З відзиву вбачається, що 28.08.2020 року він побачив оголошення на веб-сайті OLX.UAпро продаж земельної ділянки та будівель на ній, а 29.08.2020 року під час телефонної розмови з третьою особою домовився про їх огляд. Третя особа особисто показувала мені земельну ділянки та будівлі на ній (включаючи спірний будинок) 01.09.2020 року. Третя особа повідомила мені, що на цей будинок відсутня будь-яка проектна та технічна документація, а право власності не зареєстроване. Після обговорення з третьою особою (яка діяла від імені її матері) умов майбутнього придбання мною земельної ділянки з усіма наявними на ній земельними поліпшеннями, я виявив бажання ще раз детально оглянути її територію (з метою детального визначення відповідним фахівцем стану незавершеного будівництвом будинку, розташованого на Земельній ділянці). Третя особа дала мені телефон позивача і запропонувала домовитись про огляд з ним, оскільки не мала вільного часу. Я зателефонував позивачу 04.09.2020 року і домовився з ним про повторний на 05 вересня 2020 року. Під час телефонної розмови позивач підтвердив, що йому відомо про намір матері третьої особи продати земельну ділянку разом з будинком. Позивач показав будинок, але при цьому не зміг відповісти на жодне з запитань щодо точного розташування комунікацій та електропроводки в будинку та не зміг показати на місці їх розташування. Пояснив, що будівництвом будинку займався його тесть. Також позивач в особистій бесіді підтвердив, що матір його дружини (третьої особи) змушена продати земельну ділянку разом з усіма будівлями на ній в зв`язку з значними витратами на лікування важкої хвороби, право власності на будівлі (включаючи оспорюваний будинок) на земельній ділянці не оформлене матір`ю, та не заявляв про будь-які права на вказаний будинок, про наявність та/або необхідність відшкодування понесених ним або третьою особою витрат на його будівництво. При цьому жваво цікавився ціною майбутнього продажу. На його прохання позивач показав, де знаходиться голова громадської організації садівницьке товариство "Троянда", до якого ми разом підходили та спілкувались. Після детального з`ясування всіх технічних питань він прийняв рішення про купівлю та повідомив третій особі прийнятну для мене ціну купівлі земельної ділянки, що включатиме в себе ціну всього майна, розташованого на Земельній ділянці. Третя особа відповіла, що має узгодити це питання з батьками та донькою. Наступного дня вона повідомила мені, що вона разом з донькою та батьки третьої особи згодні на продаж на запропонованих умовах. Після цього третя особа готувала всі документи, необхідні для укладання договору, а 11.09.2020 року договір був укладений. Після укладання договору у телефонній розмові позивач попросив залишити йому ключ від будинку ще на тиждень, щоб вивезти речі, так як до дати укладання договору не встиг знайти машину. Наскільки йому відомо, 15.09.2020 року він вивіз на машині речі, що знаходились на території земельної ділянки. Відсутність речей побачив лише після 21.09.2020 року. Після 21.09.2020 року позивач не навідувався на територію земельної ділянки. Таким чином, про продаж земельної ділянки разом зі всім розташованим на ній майном та умови такого продажу було відомо її власниці - ОСОБА_9 , чоловіку власниці - ОСОБА_8 та доньці третьої особі - ОСОБА_7 . Відтак, всі особи які (як стверджує третя особа та підтверджується наданими нею доказами) приймали участь у фінансуванні та будівництві оспорюваного об`єкту на земельній ділянці, не заперечували проти продажу земельної ділянки разом з усіма земельними поліпшеннями. Я також був в повному обсязі обізнаний щодо наявного на земельній ділянці майна та умов продажу. Отже, за усною згодою всіх осіб, що мали або могли мати права на оспорюваний об`єкт, все майно, що було розташоване на Земельній ділянці, стало предметом продажу. Враховуючи викладене, твердження позивача щодо відсутності у нього підстав для переходу до мене майна, розташованого на земельній ділянці, є безпідставним.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8

30.07.2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_8 , які долучені до матеріалів справи.

30.07.2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_7 , які долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 03.08.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 26.10.2021 року задоволено клопотання представника позивача та призначено оціночно-будівельну експертизу та зупинено провадження.

Ухвалою суду від 18.01.2022 року поновлено провадження.

Ухвалою суду від 15.02.2022 року виправлено описку та зупинено провадження.

Ухвалою суду від 16.11.2022 року поновлено провадження.

Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2022 року здійснено повторний авто розподіл судової справи між суддями.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.11.2022 року справу передано в провадження судді Яровенко Н.О.

Ухвалою суду від 21.12.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 21.12.2022 року задоволено клопотання представника позивача та призначено будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження.

Ухвалою суду від 30.11.2023 року поновлено провадження.

24.01.2023 року до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом та долучена до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 12.02.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 12.02.2024 року закрито підготовче провадження.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просять суд з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача 127 729,00 грн. відшкодування витрат на будівництво, 76 675,72 грн. інфляційні витрати, 12 996,86 грн. три відсотки річних, а всього 217 401,58 грн.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні представник третьої особи заперечує проти позову з підстав викладених у запереченнях.

Інщі учасники в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_10 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.10.1989 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_10 , що сторонами не оспорюється.

Згідно державного акту на право власності на землю серія IV-КВ №059036 від 24.03.1999 року ОСОБА_9 була власницею земельної ділянки, що розташована у садовому товаристві «Троянда» Бориспільського району, площею 0,060 га.

Згідно довідки про присвоєння кадастрового номера земельній ділянці від 02.11.2022 року земельній ділянці, що розташована Київська область, Бориспільській район, Кучаківська сільська рада, садове товариство «Троянда», площею 0,060 га присвоєно кадастровий номер :03:006:0277.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кунициним В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 729, ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_9 , передала у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, що розташована Київська область, Бориспільській район, Кучаківська сільська рада, садове товариство «Троянда», площею 0,060 га кадастровий номер :03:006:0277, цільове призначення - для колективного садівництва.

В п.1.4 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що продавець гарантує, що земельна ділянка, яка відчужується, до моменту укладання цього договору, нікому іншому не відчужена, вільна від забудови, під забороною (арештом) не перебуває…

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником земельної ділянки, що розташована Київська область, Бориспільській район, Кучаківська сільська рада, садове товариство «Троянда», площею 0,060 га, кадастровий номер :03:006:0277 зазначений ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що ним було на вказаній земельній ділянці було зведено будинок, який не було введено в експлуатацію та не зареєстровано як об`єкт нерухомого майна. Так як будівництво велося позивачем в період шлюбу, то третя особа ОСОБА_6 є власником частини вартості об`єкту будівництва. Правових підстав для набуття у власність самочинно збудованого будинку на будівельних матеріалів, використаних на його зведення, у відповідача не має. У той же час на земельній ділянці знаходиться будинок з мансардою, на будівництво якого він витратив свої ресурси. Вважає порушеним його право на вид кодування витрат на будівництво, так як сторона договору приховала наявність будинку за земельній ділянці. Позивач вважає, що його порушене право підлягає захисту шляхом звернення до суду з кондиційним позовом у відповідності до ст. 1212 ЦК України.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

Предметом даного позову є стягнення коштів за будівельні матеріали, використані позивачем в ході будівництва будинку, володільцем якого став відповідач, що є безпідставно набутим майном на підставі ст. 1212, 1213 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Позов з безпідставного набуття, збереження майна може бути пред`явлений до особи, що опинилася у статусі відповідача в результаті як добросовісної, так і недобросовісної поведінки. Кондикційний позов має відносний характер. Тобто власник може пред`явити кондикційну вимогу тільки тому, хто безпосередньо отримав від нього річ.

Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Аналогічна норма міститься в ст. 120 ЗК України.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатації.

Ч. 5, 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Судом достовірно встановлено, що будинок побудований на земельній ділянці, що розташована Київська область, Бориспільській район, Кучаківська сільська рада, садове товариство «Троянда», площею 0,060 га кадастровий номер :03:006:0277, на праві власності не зареєстрований ані за ОСОБА_3 , ані за попереднім власником ОСОБА_9 .

Відповідно до обставин даної справи відповідач ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки з третьою особою ОСОБА_9 , тобто відбувся перехід права власності на земельну ділянку, яка ніколи не була у власності ані позивача, ані його дружини ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Фактично, зі змісту позовної заяви та встановлених обставин справи в судовому засіданні вбачається, що позивач звертаючись з даним позовом намагається отримати компенсацію за збудований будинок, якій він вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_3 коштів у якості відшкодування витрат на будівництво будівлі, що розташована Київська область, Бориспільській район, Кучаківська сільська рада, садове товариство «Троянда», площею 0,060 га, кадастровий номер :03:006:0277.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, а тому підстав для задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення коштів, суд не вбачає.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 377, 1212, 1213 ЦК України, ст. 130 ЗК України, ст. 4, 12-13, 81, 141, 258-259, 265, 268, 284, 289, 352-355 ЦПК України суд, -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про стягнення коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.07.2024 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Н.О.Яровенко