Справа № 161/2976/23 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/1196/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_3 , поданою його представником ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що за час її спільного проживання із ОСОБА_2 у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дитина - син ОСОБА_3 .

На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.12.2011 року із відповідача на її користь стягувалися аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте у зв`язку із досягненням останнім повноліття стягнення таких припинено. 01.09.2022 року їх сина було зараховано на перший курс денної форми навчання за державним замовленням у Національну академію внутрішніх справ за спеціальністю «правоохоронна діяльність», із терміном навчання до 04.07.2025 року.

Позивачка вказувала, що для забезпечення навчального процесу сина ОСОБА_5 нею було витрачено близько 50000 грн, які були спрямовані на формений одяг, взуття, ноутбук та інші технічні засоби, у тому числі й 9500 грн на проживання під час вступу до навчального закладу.

Також позивачка зазначала, що на даний час її заробіток позбавляє її можливості одноосібно забезпечувати сина усім необхідним.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки усіх видів його доходів, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму, щомісячно на час навчання останнього, але не більше як до досягнення ним 23-річного віку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, третя особа ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального права, вказує, що висновки суду першої інстанції, наведені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, а тому просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність матеріальної спроможності відповідача сплачувати аліменти та об`єктивної необхідності у стягненні таких витрат на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Вважає, що хоч він і перебуває на грошовому забезпеченні навчального закладу, проте сама по собі форма навчання не дає йому можливості працевлаштуватися та забезпечувати себе самостійно, а отже потребує матеріальної допомоги батьків для таких потреб, як додаткове харчування, придбання цивільного одягу та взуття, проїзд до місця навчання та проїзд з м. Києва до м. Луцька, необхідних для навчання підручників тощо. На зазначені обставини суд першої інстанції не звернув уваги, в результаті чого постановив незаконне та необґрунтоване рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вказує, що на даний час ОСОБА_2 не може надавати матеріальну допомогу ОСОБА_3 - курсанту Національної академії внутрішніх справ, бо його матеріальний стан значно погіршився, оскільки зменшилась його заробітна плата. У відповідача на утриманні перебуває малолітній син від іншого шлюбу, батьки пенсіонери, яким надає періодично матеріальну допомогу для лікування, та оплачує комунальні послуги за квартиру в м. Харкові.

Відповідно до ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано жодних доказів, які би вказували на постійну необхідність залучення додаткових коштів на утримання сина ОСОБА_3 , який навчається в навчальному закладі на повному державному забезпеченні та не отримує грошове утримання (стипендію) у зв`язку з навчанням, яке передбачене законодавством. Також позивачка не довела матеріальну спроможність відповідача сплачувати аліменти, отже судом не встановлено об`єктивну необхідність стягнення таких витрат на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, та можливість відповідача надавати таке утримання.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання їх спільного повнолітнього сина на час його навчання, але не більше як до досягнення ним 23-річного віку.

Судом установлено, що під час спільного проживання сторін у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Його батьками в актовому записі про народження вказані: батьком - відповідач у справі ОСОБА_2 , матір`ю - позивач у справі ОСОБА_1 . Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 3).

Повнолітній син ОСОБА_3 з 01.09.2022 року є студентом Національної академії внутрішніх справ МВС України, який навчається на першому курсі денної форми навчання вказаного навчального закладу, що підтверджується довідкою № 46/02-399, виданою 22.08.2022 року. Термін закінчення навчального закладу - 04.07.2025 року (а.с. 5).

Із відповіді відділу юридичного забезпечення Національної академії внутрішніх справ МВС України «Про результати розгляду звернення» № 46/10/М-2104 від 28.03.2024 року, наданої на заяву представника відповідача ОСОБА_6 , вбачається, що курсанти академії (за державним замовленням) перебувають на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням, медичним забезпеченням та житлом із наданням комунальних послуг (а.с. 181-183).

Тобто, судом установлено, що навчання ОСОБА_3 у Національній академії внутрішніх справ МВС України здійснюється за державним замовленням.

Також встановлено, що у відповідача є народжена у шлюбі з ОСОБА_7 неповнолітня дитина - син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого він утримує, чий матеріальний стан, у порівнянні з повнолітнім сином, є більш залежним від відповідача (а.с. 186).

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Разом з тим, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198 СК України).

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, встановлює обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати ними аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (частина третя статті 199 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

При встановленні потреби в утриманні повнолітнього сина суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють його дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до вимог ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою,сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187,189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Розглядаючи заявлені позивачкою вимоги, суд першої інстанції в даній справі виходив з недоведеності останньою сукупності обставин, з якими законодавство пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання.

Встановивши відсутність доведеного позивачкою ОСОБА_1 відповідними доказами факту потреби повнолітнього сина в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання з боку батьків та відсутність спроможності відповідача надавати таку допомогу на період навчання, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення її позовних вимог.

Заявляючи вказані вимоги, позивач надала суду в якості доказів довідку про навчання сина, докази його проживання разом з нею, ксерокопії їх паспортних даних, копію квитанції про придбання ноутбука в магазині «Комфі».

Разом з тим, даний доказ (квитанція) не може слугувати належним та достатнім доказом на підтвердження понесених позивачкою витрат, пов`язаних із навчанням повнолітнього сина, оскільки не доводить, ким був придбаний даний товар.

Інших доказів, у тому числі і щодо понесених витрат, пов`язаних із навчанням сина, зазначених у позовній заяві, а також третьою особою в апеляційній скарзі, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду, не надано, відповідного клопотання про забезпечення чи витребування таких доказів, суду не заявлялось.

Зазначеним юридичним фактам, які підлягають доведенню під час розгляду справ подібної категорії, суд першої інстанції надав належну правову оцінку та правильно дійшов висновку про недоведеність позову.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В даному випадку, позивачем у справі не було доведено наявності всіх юридично визначених фактів, з якими положення ст. 199 СК України пов`язують правові підстави для покладення на батьків, у даному випадку на відповідача, обов`язок утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим має потребу в матеріальній допомозі.

Враховуючи недоведеність позивачем обставин, на які вона посилалась у заявлених вимогах, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції та не спростовують висновків суду, які ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну правову оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_3 , подану його представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді