Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А., при секретарі - Вознюк Д.І.

за участі позивача та її представника адвоката Сидоренко Т.В., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Щукіної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Чорна Людмила Сергіївна про розірвання договору довічного утримання,-

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання укладеного між ОСОБА_3 з однією сторони та ОСОБА_4 , з другої сторони посвідчений 21.10.2022 року ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований за №1851; припинити заборону відчуження, накладену 21.10.2022 року ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1852; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.10.2022 року між ОСОБА_3 та її онуком ОСОБА_4 , з другої сторони укладений нотаріально посвідчений договір довічного утримання . Відповідно до умов договору, позивач передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Умови утримання позивача визначені в п. 2.1 договору, проте ці умови утримання позивача ОСОБА_4 не виконувалися.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_1 (донька позивачки, мати набувача), ОСОБА_2 (дружина набувача).

Відповідно до п. 3.2.5 договору, у разі смерті набувача, обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, до яких перейде відчужувана за цим договором квартира. Проте спадкоємці набувача умови договори не виконують, розірвати договір не бажають.

Враховуючи те, що відповідачі не відмовились від прийняття спадщини (майна за договором довічного утримання), а, навпаки, прийняли її, то не має підстав вважати, що договір довічного утримання є припиненим, тому є усі підстави для звернення до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання.

Смерть набувача, звичайно, не є підставою припинення договору довічного утримання (догляду), оскільки його обов`язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. І лише тоді, коли у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, договір довічного утримання (догляду) припиняється. Право власності на майно, яке було предметом договору, повертається відчужувачу (ст.757 ЦК України).

Добровільно відмовитися від прийняття майна відповідачі не бажають, тому у позивача виникла необхідність звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 01.11.2023 прийнято позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження. Одночасно з відкриттям провадження витребувано у ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу належним чином засвідчену копію договору довічного утримання від 21.10.2022 року, який зареєстрований в реєстрі № 1851 та належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких був складений та посвідчений договір довічного утримання від 21.10.2022 року; належним чином засвідчену копію спадкової справи, яка заведена після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 листопада 2023 року від адвоката Щукіної Н.О. надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено , що протягом одного року дії укладеного договору довічного утримання жодних претензій до набувача щодо невиконання або неналежного виконання умов договру в будь-якій його частині з боку позивачки не було. А з позовом до суду позивачка звератається лише після смерті ОСОБА_4 . Фактично договір виявився досить короткочасним для набувача , що свідчить про фізичну неможливість порушити обов`язки, визначені договором. З цього можна зробити висновок, що до смерті набувача, а саме до квітня 2023 року договір виконувався, а вже у період до листопада 2023 року , враховуючи, що спадкоємці ще не оформили своїх спадкових прав, умови договору нібито ніким не виконуються. Такими діями позивачка намагається завдати шкоди інтересам спадкоємиці набувача, оскільки з моменту укладення спірного договору вона отримувала належний догляд з боку свого онука та не висловлювала будь-яких заперечень щодо цього, а звернулася з позовом до суду саме в момент оформлення свідоцтв про право на спадщину спадкоємцями, не надаючи можливості спадкоємцям почати виконувати умови укладеного договору та реалізувати свої права щодо спадкового майна.

21 листопада 2023 року до канцелярії суду надійшли належним чином засвідчені копії договору довічного утримання від 21.10.2022 року та документи на підставі яких договір був посвідчений, та спадкової справи, яка заведена після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12.02.2024 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи до розгляду справи, яка перебуває в провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва (судді Черенкової Н.П.) , цивільна справа №490/11466/23 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.Відповідачка вважала за необхідним заявити це клопотання в зв`язку з тим , що від рішення у справі №490/11466/23, залежить вирішення цієї справи. В обгрунтування зазначеного клопотання вказує, що свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_3 обгрунтовує невиконанням спадкоємцями ОСОБА_4 умов договору, визначених в пункті 2.1, а тому бажає розірвати договір довічного утримання (догляду) укладеного 21 жовтня 2022 року в судовому порядку.Відповідно до спірного договору, після смерті набувача - ОСОБА_4 , обов`язки за цим договором переходять до його спадкоємців: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Проте, ОСОБА_1 через неприязні стосунки з ОСОБА_2 намагається позбавити її спадщини після смерті свого сина ОСОБА_4 .

Фактично, після смерті набувача за договором довічного утримання до моменту подачі позовної заяви до суду з вимогою розірвати договір пройшло лише п`ять місяців, протягом якого відповідачка ОСОБА_2 займалась питаннями поховання свого чоловіка та прийняття свого життя без його участі. Однак, за цей короткий період з боку матері та бабусі свого покійного чоловіка відповідачці чиняться перешкоди у користуванні спадковим майном.

Саме це і стало підставою для подання позовної заяви до суду про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . В порушення умов укладеного договору, ОСОБА_3 фактично позбавила ОСОБА_2 цього права, оскільки у відповідачки відсутні ключі від квартири, а позивачка на зв`язок з нею виходити не бажає.

Відсутність ключів від квартири та добровільної згоди ОСОБА_3 позбавляє ОСОБА_2 належним чином виконувати свої обов`язки та користуватися квартирою, яка на праві власності належить її чоловіку.

Лише в ході цієї судової справи буде можливим встановити фактичні обставини справи, які виникли між сторонами; ОСОБА_3 зможе спростувати або підтвердити наявність перешкод у користуванні майном, підготувати копію ключів для ОСОБА_2 , та погодити умови виконання договору довічного утримання з нею.

А тому, вирішення питання про розірвання договору довічного утримання (догляду), на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на частину квартири, яка до цього часу належала на праві власності її чоловіку, прямо залежить від вирішення питаня про наявність перешкод у користуванні спірною квартирою.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 17.04.2024 року в задоволенні клопотання представника відповідача адвокатки Щукіної Н.О. про зупинення провадження у цивільній справі відмовлено.

Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та визнано явку позивачки ОСОБА_3 в судове засідання для дачі особистих пояснень по суті справи обов`язковою.

Позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Суду пояснила, що її всю її старість підтримувала єдина донька ОСОБА_1 , проте в жовтні 2022 року донька прийняла рішення поїхати на заробітки в Канаду, отже доручено було її єдиниму оуку валенцеву вану доглядати за нею. В свої 85 років вона дійсно потребує сторонньої допомоги. Тому і було вирішено укласти такий договір, на той час вона не знала, що ОСОБА_6 не буде виконувати його умови і не буде їй допомагати. ОСОБА_6 жодного разу не приходив до неї та не здійснював свої обов`язки, лише згодом вона дізналася, що він пішов добровольцем в ЗСУ. Після його загибелі лише донька продовжує її підтримувати і тримає її на цьому світі. Дружина онука ОСОБА_7 ніколи до неї не приходила і не пропонувала свою допомогу ні за життя ОСОБА_8 , ні після його смерті. ОСОБА_7 зовсім чужа людина для неї, вони ніколи не спілкувалися. Навіть її, рідну бабусю, не запрошували до себе в гості, не відвідували її. Якщо б вона зустріла ОСОБА_7 , то навіть не впізнала її, адже бачила два рази в житті та на похованні онука. Просить суд розірвати договір , оскільки сподівається, що донька і так буде їй допомагати, як і весь цей час, а на Олену у неї зовсім немає ніякої надії, крім того з ставленням останньої до неї вона не вірить в її допомогу та хоче приймати від неї допомогу.

Представник позивачки адвокат Сидоренко Т.В. підтримала позов з викладених в ньому підстав, просила про його задоволення.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданніпозов визнала в повному обсязі та просила про його задоволення. Суду пояснила, що у ОСОБА_2 та її матір`ю ОСОБА_3 завжди були не дуже добрі стосунки, адже онук з дружиною не спілкувалися з бабусею взагалі. Вона вимушена була в зв`язку зі своїм виїздом за межі України просити сина доглядати за бабусею, на що він погодився і вони уклали оспорюваний договір у нотаріуса. Як тільки вона поїхала, син пішов добровольцем до ЗСУ. З того часу, аж поки вона ен повернулася в Україну, бабуся залишалася сама. Вже після смерті онука вона просила ОСОБА_7 допомогти бабусі та привезти хоча б воду, щоб вони не носили бутилі з водою в руках, на що остання відповіла, що може бути наступного тижня вона і знайде на це час. Жодного разу ОСОБА_7 не запропонувала ніякої допомоги бабусі. На сьогодні вона живе на дві країни, буде чсто виїзджати за межі України , отже можливо буде необхідінсть укласти договір довічного утримання матері з іншою особою, яка дійсно буде доглядати бабусю, проте такою людиною ОСОБА_7 не може бути. Впевнена, що якщо ОСОБА_7 не робила це жодного разу за ці півтора роки, то вона не буде цього робити і надалі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Щукіна Н.О. просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на завідому безпідставінсть та штучність позову. Зазначила, що цей позов фактично ініційовано ОСОБА_1 для того , щоб вивести спадкове майно після смерті ОСОБА_4 з спадкової маси. Договір довічного утримання фактично діяв менше року і за цей час набувач його не виконував від початку його укладення, проте позивачка не зверталася до нього з жодними претензіями , отже її влаштовувало його невиконання. Лише після подання заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, його мати ОСОБА_9 почала ініціювати різні позови до суду з метою позбавити ОСОБА_2 частки у спадковому майні, в тому числі і цей позов.

Натомість позивачка дійсно потребує сторонньої допомоги та догляду, і ОСОБА_2 . готова надавати їй таку допомогу, поте позивачка не надає їй ключі від квартири та не пускає її на поріг. Отже сама позивачка перешкоджає їй здійснювати обов`язки за договором. Оскільки на теперішній час вона ще не отримала свідоцтво про право на спадщину, в тому числі у складі цієї квартири, отже у неї ще не виникло юридичного обов`язку виконувати договір довічного утримання. Проте після оформлення своїх спадкових прав вона буде їх сумлінно виконувати, отже розірвання договру не направлено на захист прав позивачки, а навпаки порушить її право та потребу у догляді та допомозі.

На питання суду та інших учасників процесу не заперечувала, що їй було достовірно відомо про укладення її чоловіком оспорюваного догвору та про виникнення обов`язків за договором. Проте після того, як ОСОБА_6 пішов служити в ЗСУ та їй було відомо, що він не зможе виконувати ці обов`язки і бабуся залишається без допомоги вона не здійснювала дій по допомозі позивачці, адже юридичних обов`язків за договором у неї не виникало.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що даний позов є обгрунтований, а тому підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 21.10.2022 року між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), з однієї сторони та ОСОБА_4 , з другої сторони укладений договір довічного утримання .

Договір посвідчений 21.10.2022 року ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1851.

Відповідно до умов договору, позивач передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

21.10.2022 року нотаріусом накладена заборона відчуження на квартиру АДРЕСА_1 . Заборона відчуження нерухомого майна зареєстрована в реєстрі за № 1852.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Як вбачається з матеріалів справи, спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_1 (донька позивачки та мати за договором) та ОСОБА_2 (дружина набувача за договром).

Згідно пункту 2.1 спірного договору ОСОБА_4 зобов`язався довічно матеріально забезпечувати ОСОБА_10 у сумі 2118 грн щомісячно ( з індексацією відповідно до зміни мінімальної заробітної плати).

Утримання(догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі4 забезпечення відчужувача продуктами харчування та допомога в приготуванні їжі, надання побутових послуг, проведення ремонту побутової техніки та побутового обладнання по мірі зіпсування; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; забезпечення у разі необхідності лікування в домашніх умовах та меичних закладах тощо.

Згідно п. 3.1.2 Договору відчужувач має право вимагати розрівання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за договром.

Відповідно до п.3.2.5 цього Договору, у разі смерті набувача обов`язки по договру переходять до спадкоємців, до яких перейде відчужувана за цим Договром квартира.

Згідно п.4.7 дружина набувача надала свою згоду на підписання та укладання даного договору в заяві, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально.

Як на підставу позову позивач посилається на те, що спадкоємцями набувача відповідачами по справі не виконуються вимоги договору, ні щодо сплати щомісячних платежів, ні надання фізичної допомоги (догляду).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див.: постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України)

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦП К України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

В цій справі відповідачами не надано жодних належних доказів виконання умов договору, більш того, представником відповідача ОСОБА_2 навіть не заперечувалося , що умови договору нею не виконуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України.

Отже, суд не може погодитися з запереченнями відповідача ОСОБА_2 стосовно відсутності у неї обов`язку виконувати умови договору довічного утримання до отримання Свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру оскільки таке є наслідком хибного тлумачення наведених норм права.

Крім того, її поведінка є дійсно суперечлива, адже у цьому випадку вона заперечує виникнення обов`язків за договром довічного утримання до оформлення спадкових прав - при цьому така її думка не завадила їй вже в грудні 2023 року звернутися до суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, як належним їй спадковим майном.

Також, як неодноразово вкиладено у правових висновках Верховного Суду у подібних правовідносинах, закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Є очевидним та об`єктивним, таким, що не оспорюється відповідачами факт невиконання ними умов договору, викладених у його змісті. Ні первісний набувач, ні його спадкоємці-відповідачі по справі не надавали ОСОБА_3 щомісячно, ні визначені укладеним правочином кошти на її грошове утримання, ні допомогу у побутовому догляді відповідно до п. 2.1 Договору.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина перша статті 756 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач».

Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання у судовому порядку такого правочину у випадку невиконання набувачем його умов. При цьому саме набувач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності обставин, на які посилається позивач. При цьому не має значення відмова відчужувача від отримання обумовлених коштів чи допомоги, вирішальним є виконання набувачем своїх зобов`язань, що у цій справи не має місця.

Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності.

Підставою для розірвання договору довічного утримання є встановлення факту хоча б одного випадку порушення умов договору.

У цій справі як первісне невиконання набувачем ОСОБА_4 , так і систематичні порушення відповідачами, що стосуються неналежного виконання ними успадкованих зобов`язань по відношенню до відчужувачки ОСОБА_3 , неприязні стосунки між відчужувачкою та набувачкою ОСОБА_2 , намір набувачки ОСОБА_1 взагалі покинути територію України - все це зводить нанівець мету укладеного правочину, отже є підставами для його розірвання.

Згідно з частиною першою статті 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане.

Відповідні висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 755/16507/ 19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19 (провадження № 61-15301св20) зазначено:

«За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі.[…]

У даній справі, пред`являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідачка ОСОБА_2 не спроможна забезпечити виконання взятих на себе зобов`язань за договором, до яких, зокрема, входить догляд за відчужувачем та надання їй поточної допомоги, в тому числі приготуванні їжі, оскільки перебуває з нею у неприязнених стосунках і тривалий час навіть не намагалася надати їй жодної допомоги.

Враховуючи усе вищенаведне, суд приходить до висновку про обгрунтованість та доведеність позовних вимог, що є підставою для задоволення позову.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьоїстатті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбаченихпунктом 1частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У розумінні положень наведеної норми права при наявності рішення про розірвання договору довічного утримання, тобто скасування документу на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, саме до повноважень державного реєстратора віднесено скасування запису про держану реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 .

Відповідно дост.74.ЗУ «Про нотаріат» нотаріус знімаєзаборону відчуженнянерухомого майна(майновихправ нанерухоме майно),об`єктів незавершеногобудівництва,майбутніх об`єктівнерухомості,права наякі підлягаютьдержавній реєстрації,частки управі власностіна такемайно узв`язку із: повідомленнямкредитора (позикодавця)про погашенняпозики (кредиту); припиненням, розірванням іпотечного договору, договору застави, ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору, іншого договору, на підставі якого було накладено заборону відчуження; смертю відчужувачаза договоромдовічного утримання(догляду),спадковим договоромабо смертюдругого зподружжя,що уклалиспадковий договір; смертюдругого зподружжя,яке склалоспільний заповітподружжя; відчуженняммайна,переданого підвиплату ренти; спливомстроку,на якийнакладено заборонувідчуження; рішеннямсуду; судовимрішенням проскасування рішеннясуду прооголошення фізичноїособи померлою,про скасуваннярішення судупро позбавленнябатьків дитинибатьківських правабо відібраннядитини безпозбавлення батьківськихправ; зверненняморганів опікита піклуванняпро усуненняобставин,що обумовилинакладення заборонивідчуження майнадитини; в інших випадках, встановлених законодавством.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, §58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року ).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст. ст. 4,5, 12, 18, 79-81, 141, 259, 263-265, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 як відчужувачем та ОСОБА_4 , як набувачем, посвідчений 21.10.2022 року ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрований за №1851, та припинити заборону відчуження за реєстровим номером № 1852 від 21.10.2022 року.

Стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 1073 грн 60 коп. з кожної.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 11 липня 2024 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО