КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 липня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Колдіної О.О. в м. Київ 27 жовтня 2023 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідачів на свою користь солідарно заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплата) за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2023 року, що складається з основного боргу 57083,36 грн., інфляційних втрат 11644,09 грн., 3 % річних в розмірі 4047,90 грн., загалом 72775,35 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Позов мотивував тим, що з 01 травня 2015 року та по теперішній час надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в тому числі в будинку, в якому проживають відповідачі. Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 . Між сторонами встановлені фактичні зобов`язальні правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. В зв`язку з тим, що відповідачі знехтували обов`язком щодо укладення письмового договору з позивачем, то відповідно до ст. 633 ЦК України діє уніфікований публічний договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529, оприлюднений в газеті Київської міської ради «Хрещатик» 14 липня 2015 року. Таким чином, відповідачі зобов`язані здійснювати оплату за надані послуги. Станом на час звернення до суду за квартирою співвідповідачів існує заборгованість, яка виникла в період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2023 року і складає: основний борг 57083,36 грн., інфляційні втрати 11644,09 грн., 3 % річних в розмірі 4047,90 грн., усього 72775,35 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованість за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2023 року в загальному розмірі 72775,35 грн., з яких 57083,36 грн. сума основного боргу, інфляційні втрати 11644,09 грн., 3 % річних в розмірі 40047,90 грн.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили визнати їх неналежними відповідачами по даній справі, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , покласти на позивача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалися на те, що на їх поштову адресу не надходило жодних офіційних документів щодо судового розгляду, копії рішення, а також жодним іншим чином відповідачі про наявність відкритої щодо них справи повідомлені не були.

Вказували, що позивач помилково визначив їх як належних боржників, спираючись виключно на факт наявності у них місця реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , та покладено на них обов`язок щодо сплати заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Пояснювали, що дійсно проживали за вказаною адресою однією сім`єю з чоловіком/батьком ОСОБА_4 до 2012 року, однак з цього часу подружжя припинило шлюбні відносини та проживання однією сім`єю спільно за вказаною адресою, тому ОСОБА_1 змінила фактичне місце проживання на адресу АДРЕСА_3 , де наразі проживає з сином ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач не надавав їм послуги з утримання будинків та прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 , за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2023 року. Вказана обставина була достеменно відома позивачу, оскільки ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року по справі № 752/16205/16-ц був скасований судовий наказ по аналогічній справі про стягнення заборгованості з відповідачів.

Більше того, в оскаржуваному рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року зазначено, що жодних повідомлень про непроживання в квартирі та неотримання комунальних послуг від відповідачів на адресу позивача не надходило.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що позивач, достеменно знаючи, навмисно ввів суд в оману, надавши неправдиві докази відносно її фактичного місця проживання, а також її сина, і завдяки цим діям відповідачі були позбавлені права на захист.

Звертали увагу, що в матеріалах справи містяться конверти з копіями матеріалів, які направлені на адресу відповідачів, але повернуті до суду з відміткою про відсутність адресатів за вказаною адресою, натомість суд першої інстанції не придав цьому значення.

Наголошували, що одноосібним власником квартири є лише ОСОБА_8 , який і несе тягар утримання майна та сплати за житлово-комунальні послуги.

Посилаючись на ст. 1, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вказували, що лише за наявності двох умов настає солідарна відповідальність за невиконання зобов`язань з оплати житлово-комунальних послуг, а саме: особа має проживати та/або бути зареєстрованою у житлі споживача; особа повинна нарівні зі споживачем користуватися всіма житлово-комунальними послугами. Натомість відповідачі з 2012 року не отримують від позивача жодних житлово-комунальних послуг.

Вказували, що згідно п. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок проінформувати позивача про фактичну кількість проживаючих за адресою АДРЕСА_2 покладений саме на ОСОБА_4 як власника квартири та індивідуального споживача. Внаслідок того, що саме в зв`язку із зазначеним, власник квартири не повідомив позивача про фактичну кількість проживаючих, ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 знову помилково потрапили до переліку осіб, які начебто проживають за вказаною адресою та користуються житлово-комунальними послугами, а тому щодо них виник обов`язок зі сплати заборгованості. Факт проживання відповідачів за адресою АДРЕСА_3 підтверджується довідкою ЖЕД № 7 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» та актом опитування мешканців будинку.

Зазначали, що оскільки ними не отримувалось жодних документів з суду, вони фактично були позбавлені можливості заявити про позовну давність, оскільки позивач вимагав стягнення заборгованості з 01 травня 2015 року по 01 червня 2023 року, тобто більше ніж за 8 років. У разі, якщо судом не буде знайдено підстав для задоволення даної скарги в частині скасування рішення суду першої інстанції про стягнення з них заборгованості, просили застосувати ст. 267 ЦК України щодо строку позовної давності.

Зауважували, що при ухваленні рішення суд першої інстанції керувався постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», яка втратила чинність ще 05 вересня 2018 року.

Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і замість стягнення з відповідача 4047,90 грн. - 3 % річних від простроченої суми, як це просив позивач, присудив стягнути 40047,90 грн.

Від позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що згідно довідки КК «ЦПС» від 07 вересня 2023 року, квартиронаймачем особового рахунку є ОСОБА_9 , в квартирі значиться 5 осіб, факт реєстрації в квартирі підтверджується відповідачами в апеляційній скарзі. В долучених до апеляційної скарги матеріалах наявна довідка від 27 березня 2024 року № 76, в якій зазначено, що ОСОБА_1 разом з дитиною дійсно проживають з 2012 року, але не зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 . В матеріалах апеляційної скарги відсутні докази звернення відповідачів до позивача із заявою про тимчасову відсутність в житловому приміщенні квартири понад 30 календарних днів.

Щодо строку позовної давності, вказували, що позовна давність по заборгованості з 01 травня 2015 року по травень 2020 року не спливла до введення карантину, тому на неї дія п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строку позовної давності поширюється, тому ця заборгованість підлягає стягненню з відповідача. Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

В зв`язку з постійним вимиканням електроенергії, що завадило вчасному поданню відзиву на апеляційну скаргу, просили поновити цей строк.

Оскільки обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, є загальновідомими, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та продовжує позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга подана лише двома відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Інші відповідачі апеляційну скаргу не подали та до апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не приєдналися.

Відтак, правильність висновків суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом лише в частині відповідачів, якими подано апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачами, будинок АДРЕСА_4 перебуває на балансі позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», який здійснює утримання будинків та прибудинкової території.

Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (а. с. 11 - 12).

В листі Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №02/01/05-247 від 07 вересня 2023 року повідомлено, що згідно ПАК «Нарахування та оплати за житлово-комунальні послуги» у квартирі АДРЕСА_1 , власником особового рахунку є ОСОБА_4 , у квартирі за даними ПАК значиться 5 осіб, житлова площа квартири - 66,40, загальна площа квартири - 122,13 кв.м., квартира - неприватизована (а. с. 10).

Відповідно до розрахунку розмір заборгованості споживачів, за адресою: АДРЕСА_2 за період з 01 травня 2015 року по 01 липня 2023 року становить 57083,36 грн. Також нарахована інфляційна складова 11644,09 грн. та 3 % річних на суму 4047,90 грн. за період з 01 травня 2015 року до 31 січня 2022 року (а. с. 9).

Згідно наданих розрахунків, відповідачами за вказаний період будь-яких сплат не проводилося.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано копію ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2021 року в справі № 752/16205/16-ц про скасування судового наказу про стягнення заборгованості, виданого на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про стягнення з ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 заборгованості; копію довідки ЖЕД № 7 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 27 березня 2024 року № 76, виданої в тому, що ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_2 , 2005 року народження, дійсно проживають з 2012 року, але не зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 ; копію акту, складеного 25 березня 2024 мешканцями будинку за адресою АДРЕСА_5 та завіреного ЖЕД № 7 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про те, що в квартирі 57 за вказаною адресою проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , докази належного повідомлення їх про час і місце розгляду справи в матеріалах справи відсутні, оскільки направлені їм судові повістки повернулася до суду із відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (а. с. 18, 22), у відповідачів не було можливості подати зазначені докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них, надані відповідачами докази приймаються апеляційним судом.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Задовольняючи позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», суд першої інстанції виходив із того, що оскільки будинок АДРЕСА_4 знаходиться на балансі та обслуговуванні у позивача, відповідачі зареєстровані в квартирі № 35 в будинку за вказаною адресою і є споживачами наданих позивачем послуг з утримання будинку і прибудинкової території, однак ними неналежно виконується обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг, заборгованість за надані послуги підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Апеляційний суд не може погодитись з даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (чинний до 01 травня 2019 року) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в чинній редакції, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла до 01 травня 2019 року) та ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (пункт 1 частина третя статті 20 Закону), а обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункти 1, 3 частина друга статті 21 Закону).

Аналогічний обов`язок споживача щодо здійснення оплати житлово-комунальних послуг передбачений п. 5 ч. 2 ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані обставини, які мають значення для справи, а саме чи дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є належними відповідачами у даній справі як споживачі послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які надаються позивачем за вказаною адресою.

Дійшовши висновку, що відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , а отже є споживачами послуг, які надає позивач, суд не зазначив докази, на підставі яких він вважав встановленою наявність таких фактів.

На підтвердження даних обставин позивачем надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 вересня 2023 року, із якого вбачається, що одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 ; довідку Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №02/01/05-247 від 07 вересня 2023 року, згідно якої у квартирі АДРЕСА_1 , власником особового рахунку є ОСОБА_4 , у квартирі за даними ПАК значиться 5 осіб.

Разом із тим, з даних документів не можна дійти беззаперечного висновку, що до складу осіб, які зареєстровані за вказаною адресою, відносяться саме відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а якщо вони дійсно зареєстровані за цією адресою, то чи були вони зареєстровані до 01 травня 2015 року, оскільки саме з цього періоду позивач наполягає на утворенні заборгованості.

Отже, позивачем не надано доказів, що є його процесуальним обов`язком, а судом не перевірено обставин надання відповідачам послуг з утримання будинку та прибудинкової території за спірний період з травня 2015 року по 01 червня 2023 року, оскільки пояснення позивача та висновки суду першої інстанції з цього приводу ґрунтуються на нічим не підтверджених припущеннях, а відповідачі ці обставини заперечують і надали на спростування доводів позивача докази їх проживання за іншою адресою.

Таким чином, суд першої інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, висновки суду першої інстанції про утворення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є передчасними та помилковими, доказами, наявними в матеріалах справи, не підтверджується, що вони є належними відповідачами за даним позовом і позов задоволено судом першої інстанції безпідставно.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами позивача у позовній заяві, що обставини, на які він посилається, є преюдиційними та встановлені рішеннями Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленими в справах № 752/718/22, № 752/10652/22, № 752/8611/22, № 752/7902/22, № 752/26352/18, постановою Великої Палати Верховного Суду в справі № 712/8916/17, з огляду на те, що в жодній з цій справ відповідачі не брали участі.

Крім цього, апеляційний суд враховує та погоджується з доводами апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції виходу за межі позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути складову заборгованості у вигляді 3 % річних від простроченої суми в розмірі 4047,90 грн., натомість судом першої інстанції безпідставно стягнуто 40047,90 грн.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції керувався постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529, яка втратила чинність ще 05 вересня 2018 року, з огляду на те, що спірні правовідносини в цій справі виникли з 01 травня 2015 року.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та стягнення з них судового збору ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття нової постанови про відмову в позові.

Оскільки в позові відмовлено в зв`язку з його недовіденістю та необґрунтованістю, заява відповідачів про застосування позовної давності апеляційним судом не розглядається.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові відмовлено, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2023 року в загальному розмірі 72775,35 грн., з яких 57083,36 грн. основний борг, інфляційні втрати 11644,09 грн., 3 % річних в розмірі 40047,90 грн., а також судового збору в розмірі 2684 грн., та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» в позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 4026 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.