П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року м. Київ

Справа №757/43893/21-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/6597/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Хайнацького Є.С. 11 вересня 2023 року в м. Київ, повний текст рішення складений 21 вересня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення заборгованості з вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, а саме: 137537,12 грн вихідної допомоги та 681136,56 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також судові витрати, включаючи сплачений судовий збір у розмірі 8186,74 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що з 08 липня 2019 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Інформаційні судові системи», 14 травня 2020 року згідно з наказом №78-к від 14 травня 2020 року він був звільнений з посади технічного директора підприємства за власним бажанням у зв`язку невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, а саме, у зв`язку з простроченням виплати заробітної плати.

Згідно з листом відповідача, надісланим позивачу на електронну адресу, питання щодо проведення повного розрахунку при звільненні притримується до закінчення роботи тимчасово діючої комісії, яка проводить службове розслідування щодо питань складання Аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечення, яке створювалось Адміністратором відповідно до договорів з побудови компонентів ЄСІТС у 2018-2019 роках та фінансування робіт з його складання.

Позивач зазначає, що при звільненні 14 травня 2020 року йому не було сплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України, яку не виплачено й станом на час звернення позивача до суду з цим позовом.

Розмір вихідної допомоги, розрахований позивачем, становить 137537,12 грн, яка розрахована виходячи із заробітної плата за фактично відпрацьовані працівником робочі дні розрахункового періоду (за 2 повні місяці роботи, що передують місяцю, в якому працівника звільнено) - 91691,43 грн; кількість фактично відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді - 42; сумарна кількість робочих днів для виплати цієї допомоги - 63.

Позивач вважає, що на підставі ст.117 КЗпП України відповідач повинен також виплатити позивачу середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на день подання позову становить 681136,56 грн. Час затримки виплати розрахунку, починаючи з 15 травня 2020 року до часу звернення до суду з позовом, а саме, 12 серпня 2021 року, становить 312 робочих днів.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 44, 47, 116, 117 КЗпП України, ст. 30 Закону України «Про оплату праці», п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення заборгованості з вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 28379, 17 грн вихідної допомоги та 694150, 63 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 травня 2020 року до 05 грудня 2021 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7225, 62 грн.

Задовольняючи частково позовні вимог в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі 28379,17 грн, суд першої інстанції виходив з того, що 06 грудня 2021 року відповідач виплатив позивачу вихідну допомогу в розмірі 109157,95 грн, оскільки її розмір становив 137537,12 грн то суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця в розмірі 28379,17 грн.

Відмовляючи в застосуванні строку позовної давності, суд першої інстанції вказав на те, що виплата вихідної допомоги в розмірі 109157,95 грн здійснена відповідачем 06 грудня 2021 року. Оскільки позивач звернувся до суду з цим позовом 12 серпня 2021 року, а відповідач розрахувався з позивачем 06 грудня 2021 року, то перебіг тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, починається з наступного дня, тобто з 07 грудня 2021 року. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з цим позовом, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Застосовуючи принцип співмірності, суд першої інстанції виходив з того, що обрахована сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги становить 853603,83 грн, а тому суд, виходячи з принципу пропорційності, вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 694150,63 грн, як середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.

Не погодилось із зазначеним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог ДП «Інформаційні судові системи», генеральним директором подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Щодо безпідставності задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості з вихідної допомоги, представник вказує на те, що відповідач сплатив в повній мірі нараховану та заявлену позивачем суму вихідної допомоги, сума у розмірі 28379,17 грн, яку стягнув суд першої інстанції є нарахованими податками (військовий збір, ПДФО), які відповідач як податковий агент самостійно нараховує та сплачує. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача суму у розмірі 28379,17 грн, як вихідну допомогу, адже за своєю правовою природою ця сума становить утриманий податок сплачений в дохід Держави.

Щодо безпідставності задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, представник вказує на те, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення, тому підлягає застосуванню встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк позовної давності. (Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №753/13398/16). Позивач був звільнений 14 травня 2020 року, про порушення свого права дізнався 15 травня 2020 року, а отже строк позовної давності саме до цих вимог (за затримку в розрахунку) сплив 15 серпня 2020 року. Позивач звернувся з позовом 12 серпня 2021 року, більше ніж через рік та 2 місяці. Крім того, поважних причин пропуску строку позовної давності не навів та заяву про поновлення (продовження) строку не заявляв.

З огляду на вищевикладене, безпідставними є доводи суду першої інстанції, що у зв`язку з тим, що позивачу було перераховано вихідну допомогу 06 грудня 2021 року, то строк позовної давності не пропущено. В даному випадку треба розрізняти що це різні вимоги, а саме, вихідна допомога - це заробітна плата до якої взагалі не застосовується позовна давність, а середній заробіток за затримку в розрахунку за своєю правовою природою не є заробітною платою та до якого застосовується позовна давність у три місяці.

Щодо безпідставного збільшення позовних вимог самостійно судом першої інстанції, представник звертає увагу на те, що позивач звернувся з вимогами до відповідача про стягнення, крім іншого, середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 681136,56 грн, що було нараховано за період до дати подання позову. Позивачем не було подано заяву про уточнення, збільшення чи зміну позовних вимог, хоча мав процесуальне право, адже фактичний розрахунок відбувся до переходу розгляду справи по суті. Натомість, як вбачається з тексту оскаржуваного судового рішення, суд безпідставно та самостійно збільшив суму позовних вимог до 853603,83 грн.

Щодо застосування принципу співмірності до спірних правовідносин, представник вказує на те, що позивач просив стягнути з державного підприємства «Інформаційні судові системи» заборгованість у розмірі 137537,12 грн (без вирахування податку). При цьому, позивач в даному позові просив стягнути середній заробіток за час затримки у сумі 681136,56 грн. Ці вимоги позивача взагалі не можуть бути співмірним розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, сума штрафних нарахувань не може бути переважно більшою ніж сума недоплаченого боргу. До таких висновків також дійшов Верховний Суд в своїх постановах від 24 листопада 2021 року у справі №910/21692/15 (910/15096/20), та від 08 грудня 2021 року у справі №759/21372/19-ц.

Представник також звертає увагу на те, що позивач зловживає своїм правом та тривалий час не звертався до суду з позовними вимогами, а звернувся аж через 1 рік та 2 місяці після того як дізнався про порушення його права, для того, щоб заявити довший період затримки розрахунку.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. У разі залишення рішення суду першої інстанції без змін, просить застосувати принцип співмірності на зменшення до 90 %.

Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні представник відповідача ДП «Інформаційні судові системи» - Дзяткевич А.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила про задоволення заявлених вимог.

Позивач в судове засідання не з'явився, направивши через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи без його участі. Тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08 липня 2019 року по 14 травня 2020 року перебував у трудових відносинах з ДП «Інформаційні судові системи», що підтверджується даними його трудової книжки, копіями наказів про прийняття на роботу (наказ № 146-К від 05 липня 201 9року) та про припинення трудового договору (наказ № 78-Квід 14 травня 2020 року). /т.1а.с.8,105,107/Вказані обставини також визнані сторонами у справі.

З копії наказу ДП «Інформаційні судові системи» від 14 травня 2020 року № 78-к вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади технічного директора за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У наказі визначено виплатити грошову компенсацію за невикористані щорічну основну відпустку за період роботи з 08 липня 2019 рокупо14 травня 2020 року кількості 10 календарних днів та щорічну додаткову відпустку за період роботи з 08 липня 2019 рокупо14 травня 2020 року в кількості 2 календарних днів відповідно до Закону України «Про відпустки» та Колективного договору ДП «Інформаційні судові системи» /т.1 а.с.107/.

За змістом листа ДП «Інформаційні судові системи» від 14 травня 2020 року №2246/6/05-00-20 питання виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України притримується до моменту вирішення питання щодо шкоди, завданої державі, оскільки на підприємстві працює тимчасово діюча комісія, яка проводить службове розслідування щодо питань складання Аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечення, яке створювалось Адміністратором відповідно до договорів з побудови компонентів ЄСІТС у 2018-2019 роках /т.1 а.с.10/.

Згідно з даними Пенсійного фонду України наведеними у довідці від 27 липні 2021 року, ОСОБА_1 нарахована заробітна плата, зокрема, за березень 2020 року в розмірі 46491,43 грн та заробітна плата за квітень 2020 року в розмірі 45200,00 грн /т.1 а.с.37/.

Відповідно до копії довідки ДП «Інформаційні судові системи» ОСОБА_1 нарахована заробітна плата (без урахування податків та зборів): за січень 2020 року - 30543,59 грн; за лютий 2020 року - 63038,40 грн; за березень 2020 року - 46491,43 грн; за квітень 2020 року - 45200,00 грн; за травень 2020 року - 39243,42 грн /т.1 а.с.108/.

Згідно з Відомості нарахування коштів №189 (остаточний розрахунок при звільненні) за травень 2020 року на карткові рахунки співробітника ДП «Інформаційні судові системи», виконаної АТ «Укрсиббанк» 14 травня 2020 року, ОСОБА_1 нараховано 31590,95 грн, які виплачені 14 травня 2020 року, що підтверджується копією платіжного доручення № 23130 /т.1 а.с.109,110/.

Згідно з наданими відповідачем копіями відомостей щодо ОСОБА_1 останньому було нараховано в березні 2020 року: 45200,00 грн за 21 день та 1291,43 грн за минулий період; виплачено, зокрема, за період 1-31 березня 2020 року 15594,00 грн; нараховано за період 1-14 травня 2020 року 19031,58 грн, за період 14 травня 2020 року - 20211,84 грн компенсації відпустки за 12 днів; виплачено: за період 1-30 квітня 2020 року 27722,67 грн, за період 1-31 травня 2020 року 31590,95 грн /т.1 а.с.111/.

Згідно з наданими відповідачем копіями відомостей щодо ОСОБА_1 останньому було нараховано у травні 2020 року за 8 робочих днів 19031,58 грн та компенсація відпустки 12 днів - 20211,84 грн, всього 39243,42 грн, утримано податків на загальну суму 7652,47 грн. Також вбачається здійснення виплати за квітень 2020 року в розмірі 2772,67 грн /т.1 а.с.112/.

Відповідно до копії розрахунку при звільненні № 78-К від 14 травня 2020 року за період з 01 серпня 2019 року по 30 квітня 2020 року розрахунок середнього заробітку позивача: середньогодинна (по календарним) заробітна плата становить 1684,32 грн; нарахована компенсація відпустки - 20211,84 грн за 12 календарних днів /т.1 а.с.113/.

Згідно з копією розрахунку при звільненні № 78-К від 14 травня 2020 року дохід позивача за березень 2020 року становив 45200,00 грн, за квітень 2020 року - 45200,00 грн; відпрацьовано 42 дні; середньоденна (по первинній відпустці) заробітна плата становить 2152,38 грн. Виходячи з цих даних позивачу нарахована вихідна допомога за 63 календарних дні в розмірі 135599,94 грн /т.1 а.с.14/.

Згідно з Відомості нарахування коштів № 18036 від 10 січня 2022 року, сформованої АТ «Укрсиббанк» 06 грудня 2021 року та платіжного доручення № 241470 від 06 грудня 2021 року на картковий рахунок співробітника ДП «Інформаційні судові системи» ОСОБА_1 було перераховано вихідну допомогу в розмірі 109157,95 грн /т.1 а.с.71,72/.

Відповідач в заяві від 29 листопада 2021 року просив про застосування наслідків пропуску строку визначеного положеннями ст. 233 КЗпП України /т.1 а.с.61-63/.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Це право кореспондується з вимогами ст. 233 КЗпП України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Положеннями ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За приписами ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписам ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена у ст. 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст. 63 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з підпунктом 14.1.48 п. 14.1 ст.14 ПК України заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, що виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму відповідно до закону.

Оподаткування доходів фізичних осіб регулює розділ ІV Податкового кодексу України (далі- ПК України).

Відповідно до п. 163.1 ст.163 ПК України об'єктом оподаткування платника податку є, зокрема загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, який складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (підпункт 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України).

Під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності (п. 164.6 ст.164 ПК України).

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету встановлено статтею 168 ПК України.

Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Кодексу, та військовий збір, визначений пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до відповідного бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки, небанківські надавачі платіжних послуг приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання платіжної інструкції на перерахування цього податку до відповідного бюджету або платіжної інструкції на зарахування коштів у сумі цього податку на єдиний рахунок, визначений статтею 35-1 цього Кодексу (підпункт 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України).

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податків та зборів є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (підпункт 171.1 ст.171 ПК України).

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та вираховуються при виплаті працівнику. Отже, присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів при її виплаті. Вказана правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 18 квітня 2019 року у справі № 812/2/16.

В порядку ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у Постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №825/224/17 виклав правовий висновок, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку (п.37).

Велика Палата Верховного Суду постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

§ розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

§ період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов'язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

§ ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

§ інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 в частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначено, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. За обставин цієї справи судова палата дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та навела розрахунок.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 08 липня 2019 року по 14 травня 2020 року.

Звільнення позивача було проведено відповідачем наказом № 78-к від 14 травня 2020 року, підставою звільнення визначено ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та визнаються сторонами у справі.

В наказі про припинення трудового договору відповідачем не було визначено про виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. Разом з тим виплата вказаної вихідної допомоги була проведена відповідачем шляхом перерахування на банківський картковий рахунок 06 грудня 2021 року суми 109157,95 грн, тобто після звернення позивача до суду з вказаним позовом. Вчинені вказані дії відповідачем фактично свідчать про визнання права позивача на таку вихідну допомогу. Однак, спірним питанням залишилась сума вказаної вихідної допомоги.

Так, при зверненні до суду з позовом позивач здійснив розрахунок, виходячи з даних Пенсійного Фонду України, згідно з якими в останні два місяці роботи він отримав у відповідача заробітну плату: за березень 2020 року в розмірі 46491,43 грн, за квітень 2020 року в розмірі 45200,00 грн. Тобто загальна сума заробітку за два місяці становить - 91691,43 грн, відповідно середньоденна становить - 2183,13 грн, а розмір допомоги виходячи із 63 днів за 3 місяці 137537,12 грн (91691,43:42*63=137537,12).

За даними відповідача позивачу у березні 2020 року було нараховано 45200,00 грн за 21 день та 1291,43 грн за минулий період, у квітні 2020 року - 45200,00 грн.

Згідно з розрахунком здійсненим відповідачем дохід позивача за березень 2020 року становив 45200,00 грн, за квітень 2020 року - 45200,00 грн; відпрацьовано 42 дні; середньоденна (по первинній відпустці) заробітна плата становить 2152,38 грн. Виходячи з цих даних позивачу нарахована вихідна допомога за 63 календарних дні в розмірі 135599,94 грн.

Таким чином різниця у розрахунках суми вихідної допомоги позивача і відповідача виникла внаслідок врахування позивачем і неврахуванням відповідачем суми 1291,43 грн, яка є виплатою за минулий період. Враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, що при нарахуванні виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати базою є заробітна плата за останні два місяці роботи, то слід погодитись що при здійсненні розрахунку середнього заробітку не можуть бути враховані виплати здійснені за минулий період. При цьому посилання суду першої інстанції на відсутність даних за який саме період не є достатнім. А тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що розрахунок суми вихідної допомоги позивача здійснений відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства.

Як вже вказано вище виплата позивачу вказаної вихідної допомоги була проведена відповідачем шляхом перерахування на банківський картковий рахунок 06 грудня 2021 року суми 109157,95 грн. Суд першої інстанції вказав на те, що ця сума не відповідає розрахунку наведеному позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 28379,17 грн вихідної допомоги (137537,12-109157,95=28379,17). Проте судом першої інстанції не враховано, що при здійсненні позивачу виплати відповідач, виходячи з наведених норм податкового законодавства, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу. Виходячи із визначеної позивачем суми вихідної допомоги в розмірі 135599,94 грн, сума 109157,95 грн є сумою цієї допомоги за вирахуванням податків зборів (135599,94 -19,5%=109157,95). А отже відповідачем здійснена виплата позивачу сума вихідної допомоги у урахуванням податків і зборів, в порядку визначеному чинним законодавством України, проте допущено порушення строків її виплати, так як вона у відповідно до ст. 116 КЗпП України мала бути здійснена при звільненні, тобто 14 травня 2020 року.

Оскільки фактично виплата вихідної допомоги позивачу була здійснена відповідачем 06 грудня 2021 року, то на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції вірно визначений період затримки розрахунку при звільненні за період з 15 травня 2020 року по 05 грудня 2021 року, що становить 391 робочий день. Проте суд першої інстанції взяв до розрахунку невірну суму середньоденного заробітку. Виходячи з розрахунку наведеного відповідачем, який перевірений і прийнятий до уваги апеляційним судом, сума середньоденного заробітку позивача становила 2152,38 грн, а отже розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні має становити 841580,58 грн.

Враховуючи вже усталену судову практику суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Суд першої інстанції зробив висновок про доцільність здійснення зменшення розміру відшкодування. Однак суд першої інстанції не врахував, що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

При вирішенні спору слід враховувати правову природу та розмір простроченої заборгованості роботодавця, обставини у зв`язку з якими пов`язана затримка, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та інші обставини.

Вказана вище заборгованість виникла у зв`язку з невиплатою позивачу в день звільнення в повному обсязі суми вихідної допомоги відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України. При цьому слід зазначити, що позивач займав посаду технічного директора і ініціював питання про звільнення за правилами ч.3 ст. 38 КЗпП України, що свідчить про обізнаність про суми, що належали йому до виплати від підприємства при такому звільнені, які до того ж наведені відповідачем в листі від 14 травня 2020 року. Однак, протягом року з моменту звільнення, жодних вимог до відповідача з приводу здійснення з ним неповного розрахунку при звільнені не заявляв. Даних про ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивач не зазначив. При цьому відповідачем здійснено повне погашення заборгованості перед позивачем одразу після відкриття судового провадження.

Тому, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є непропорційним наслідкам порушення, він не повинен бути направлений на збагачення позивача, він має виключно компенсаційний характер. Зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. А тому є доцільним зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми 135500,00 грн. Вказана сума є справедливою та співмірною із встановленим розміром заборгованості на день звільнення.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що виплата вихідної допомоги була здійснена відповідачем 06 грудня 2021 року, а позивач звернувся до суду з цим позовом 12 серпня 2021 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з цим позовом, встановлений ст. 233 КЗпП України, а відповідну заяву відповідача слід визнати безпідставною.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження частково, суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, не врахував положення чинного законодавства, у зв`язку з чим дав неналежну правову оцінку спірним правовідносинам, що дає підстави для його скасування, ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково та стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 135500,00 грн.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 вказала на те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», згідно із якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ (в усіх судових інстанціях).

Позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8186,74 грн /т.1 а.с.38/.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем був сплачений судовий збір в розмірі 10837,96 грн /т.2 а.с.11/.

Позовні вимоги були заявлені на суму 818672,68 грн, виходячи із визначеної судом суми, що підлягає до стягнення відсоток задоволених позовних вимог становить 16%, а відсоток задоволених вимог апеляційної скарги становить 84 %. У зв`язку з цим, компенсація позивачу понесених судових витрат має становити 1309,87 грн, відповідачу - 9103,89 грн. У випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. А тому стягненню з позивача на користь відповідача підлягає різниця між вказаними сумами, що становить 7794, 02 грн (9103,89-1309,89=7794,02).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційні судові системи» - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення заборгованості з вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 135500,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Інформаційні судові системи» судовий збір в розмірі 7794, 02 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 19 листопада 2024 року.