КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 756/4330/22 Головуючий у суді першої інстанції - Шевчук А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_6 , на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до суду та, із врахуванням вимог уточненої позовної заяви, просила стягнути з ТДВ «СК «КРЕДО» на її користь страхове відшкодування у розмірі 183 612 грн, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 166 051,88 грн, три відсотки річних у розмірі 18 504,57 грн, інфляційні витрати у розмірі 95 246,34 грн, та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 05 травня 2019 року близько 23 години 30 хвилин на автомобільній дорозі сполученням смт. Іванків - спец під`їзд до зони ЧС в с. Дитятки Іванківського району Київської області, мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 05 травня 2019 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000327 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4 на момент ДТП (05 травня 2019 року) була застрахована у ТДВ СК «КРЕДО» згідно з полісом №АМ-8280279.

Вказувала, що 02 грудня 2019 року на адресу ТДВ СК «КРЕДО» нею було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування, зокрема для сина загиблого - ОСОБА_2 , законним представником якого є його матір - ОСОБА_1 , та для дружини загиблого - ОСОБА_1 .

Позивач зазначала, що загальна сума страхової компенсації з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування складала 183 612 грн, з яких: 16 692 грн моральної шкоди для ОСОБА_1 ; 16 692 грн моральної шкоди та 150 228 грн витрат на утримання для ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_1 .

Листом від 31 травня 2023 року ТДВ СК «КРЕДО» повідомило позивачу, що рішення щодо виплати страхового відшкодування буде прийнято після отримання страховиком вироку у кримінальній справі, що набере законної сили.

При цьому позивач вважає, що прийняття відповідачем рішення про зупинення строків розгляду у виплаті страхового відшкодування через відсутність вироку суду є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на нормах спеціального закону і порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування.

На підставі наведеного, беручи до уваги факт затримки виплати страхового відшкодування, позивач вважає, що у неї є законні підстави для стягнення з відповідача пені із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення виплати страхового відшкодування з 02 березня 2020 року по 11 липня 2023 року у розмірі 166 051,88 грн.

Також позивач вважає, що у неї виникло право на стягнення 3% річних за період з 02 березня 2020 року по 11 липня 2023 року у розмірі 18 504,57 грн та інфляційних втрат у розмірі 95 246,34 грн, які нараховані на суму боргу, а тому вимушена звернутись до суду.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 183 612 грн, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 166 6051,88 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з ТДВ «СК «Кредо» на користь держави судові витрати у розмірі 1 073, 60 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови у стягненні трьох процентів річних, інфляційних витрат представник ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 - адвокат Ільків М.М. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що для договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір неустойки визначається пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відповідно до якого за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання., на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суту боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, встановивши наявність у діях відповідача порушення відповідних норм закону щодо несвоєчасної виплати страхового відшкодування, суд необґрунтовано відмовив у належному позивачу праві на одержання неустойки у виді 3% річних та інфляційних втрат, які з урахуванням положення ч. 2 ст. 625 ЦК України належні останньому.

Апелянт наголошує, що стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну виплату страхового відшкодування є похідною позовною вимогою, тому підлягає задоволенню у разі визнання основних позовних вимог обґрунтованими, оскільки ст.20 Закону України «Про страхування» встановлено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Разом з тим, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання щодо відшкодування шкоди, завданої забезпеченим транспортним засобом, яке виникло у відповідача внаслідок ДТП.

Відтак представник апелянта вважає, що судом не наведено обґрунтованих підстав для відмови у стягнення 3% річних та інфляційних втрат та не надано юридичної оцінки мотивів, якими він керувався ухвалюючи в цій частині рішення, а тому оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, й оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 - адвокат Ільків М.М. просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року в частині відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ТДВ «СК «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 18 504, 57 грн, інфляційні витрати у розмірі 95 246, 34 грн, а всього 113 750 грн. В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року просить залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 - адвокат Ільків М.М. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду в частині відмови у стягненні трьох відсотків річних та інфляційних втрат, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, скасувати та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник ТДВ «Страхова компанія «Кредо» до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 222).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності представника ТДВ «СК «Кредо».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 05 травня 2019 року близько 23.30 год. на автомобільній дорозі сполученням смт. Іванків - спец під`їзд до зони ЧС в с. Дитятки Іванківського району Київської області, мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4 , як володільця автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER», реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди, 05 травня 2019 року, була застрахована у ТДВ СК «КРЕДО» згідно з Полісом №АМ-8280279.

Враховуючи наведене у ТДВ СК «КРЕДО» виник обов`язок по виплаті страхового відшкодування сину загиблого - ОСОБА_2 (законним представником якого є його матір - ОСОБА_1 ), у розмірі 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, що згідно розрахунку позивача становить 150 228,00 грн, виходячи із мінімальної заробітної плати встановленої законом, яка на день настання страхового випадку складала 4 173,00 грн.

Згідно п. 27.3 Закону страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

З матеріалів справи вбачається, що претендентами на отримання відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю ОСОБА_5 є його дружина - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_2 та матір загиблого.

При цьому, з вимогами про отримання відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю ОСОБА_5 в порядку цивільного судочинства звернулись лише ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , що відповідно, мають право на отримання 2/3 від регламентної виплати такого страхового відшкодування.

Таким чином, у ТДВ СК «КРЕДО» виник обов`язок по виплаті страхового відшкодування за моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи сину та дружині загиблого по 16 692,00 грн кожному, виходячи із загального розміру такого страхового відшкодування, розміру встановленого законом на день настання страхового випадку мінімальної заробітної плати 4 173,00 грн та кількості претендентів на отримання компенсації.

Враховуючи зазначене, загальна сума страхового відшкодування з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування складає 183 612,00 грн, з яких: 16 692,00 грн моральної шкоди для ОСОБА_1 ; 16 692,00 грн моральної шкоди та 150 228,00 грн витрат на утримання для ОСОБА_2

02 грудня 2019 року на адресу ТДВ СК «КРЕДО» позивачем було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування, зокрема для сина загиблого - ОСОБА_2 (законним представником якого є його матір - ОСОБА_1 ) та для дружини загиблого - ОСОБА_1 .

Листом від 31 травня 2023 року ТДВ СК «КРЕДО» повідомило позивача, що рішення щодо виплати страхового відшкодування буде прийнято після отримання страховиком рішення по кримінальній справі, що набере законної сили.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону «страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його».

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір зазначив, що рішення про зупинення відповідачем строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необґрунтованим та таким, що порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування.

Також суд врахував, що відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Враховуючи вищенаведене, вина водія у вчиненні кримінального правопорушення не має правового значення для вирішення питання щодо виплати страхового відшкодування.

Факт завдання смертю ОСОБА_5 шкоди позивачам є встановленими та не підлягає доказуванню.

Згідно ст. 36.5 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

На підставі наведеного, суд виснував, що є усі законні підстави для стягнення з відповідача пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 02.03.2020 року по 11.07.2023 року у розмірі 166 051,88 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідає з огляду на наступне.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15, провадження № 14-68цс18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, провадження № 12-14гс18, зазначила, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Уразі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (стаття 992 ЦК України).

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.

Пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV визначено підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

У справі, яка переглядається встановлено, що листом №1282 від 17 грудня 2021 року ТДВ «СК «КРЕДО» повідомило позивачку, що строк для прийняття страховиком рішення щодо виплати страхового відшкодування призупинено до дати набрання рішенням у кримінальній справі законної сили та повідомлення про цей факт страховика, як це передбачено абзацом 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV.

Таким чином, у діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування, а тому такий строк розпочався з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції, ухваленим у цій справі, в частині стягнення з відповідача на користь позивачів страхового відшкодування.

Відомості щодо результату розгляду кримінальної справи за фактом ДТП у матеріалах справи відсутні, проте питання про виплату позивачу страхового відшкодування та визначення його розміру було прийнято заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року, ухваленим у цій справі. Зокрема, вказаним рішенням суду з ТДВ «СК «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 стягнуто страхове відшкодування у розмірі 183 612 грн, пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 166 6051,88 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Тобто саме з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції у цій справі про стягнення з ТДВ «СК «Кредо» на користь позивачки страхового відшкодування, у страховика настане строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення зі страховика трьох процентів річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають, так як на момент звернення позивачів до суду з позовом між нею та ТДВ «СК «Кредо» не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону № 1961-IV та частиною другою статті 625 ЦК України.

Зазначені правові висновки узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постановах: від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20, провадження № 61-19906св21; від 15 серпня 2023 року у справі № 513/730/21, провадження № 61-8320св23, від 22 грудня 2023 року у справі № 345/3049/22 провадження № 61-11031св23, які враховуються колегією суддів при розгляді вказаної справи.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв