Справа номер 490/3793/22 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О. А.
Провадження номер 22-ц/812/812/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Царюк Л. М.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є. В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2024 року, повний текст якого складено 27 березня 2024 року, ухвалене за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В вересні 2022 року ОСОБА_1 подала до суду вищезазначений позов, який в подальшому уточнювала та обґрунтовувала наступним.

Позивач зазначала, що з 17 лютого 2018 року по 01 грудня 2021 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , під час якого вони придбали у власність: вантажний автомобіль Mersedes-Benz, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; вантажний автомобіль Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 ; легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 .

Після розірвання шлюбу позивач просила ОСОБА_5 здійснити поділ майна у добровільному порядку, однак останній зазначеного так і не зробив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після вказаної події позивач дізналася про те, що власником зазначених вище автомобілів є ОСОБА_3 , яка придбала їх на підставі договорів купівлі-продажу.

Позивач вказувала, що договори купівлі-продажу транспортних засобів є недійсними, оскільки укладені без її письмової згоди.

Посилаючись на те, що вказані транспортні засоби були придбані у період шлюбу з ОСОБА_5 , при укладанні спірних договорів купівлі-продажу автомобілів ОСОБА_5 не мав повного обсягу цивільних повноважень на відчуження транспортних засобів, ОСОБА_1 просила: 1) визнати вантажний автомобіль Mersedes-Benz, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , вантажний автомобіль Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ; 2) визнати недійсними: договір купівлі-продажу №30/2695 від 09 лютого 2021 року, договір купівлі-продажу №6547/21/010397 від 23 січня 2021 року, договір купівлі-продажу №6547/21/010418 від 26 січня 2021 року.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2022 року вжито заходів забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на вантажний автомобіль Mersedes-Benz, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_5 , вантажний автомобіль Renault Premium 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 номерний знак НОМЕР_6 ; легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 номерний знак НОМЕР_7 та заборони вчинення щодо цього майна будь-яких дій щодо відчуження права власності.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вантажний автомобіль Mersedes-Benz, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_5 та легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 номерний знак НОМЕР_7 .

У задоволенні позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу автомобілів недійсними відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 26 вересня 2022 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив із того, що дослідженими доказами доведено, що тільки вантажний автомобіль Mersedes-Benz, 1999 року випуску та легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску перебували у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, суд першої інстанції зазначав, що позивачем було обрано неправильний спосіб захисту. Ефективним способом захисту її прав є стягнення компенсації вартості частки автомобілів.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання автомобіля Renault Premium 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 номерний знак НОМЕР_6 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 661,60 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 992,40 грн судового збору.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою скаргу, позивач зазначала, що вона не надавала згоди на продаж транспортних засобів, які перебували у їх спільній з ОСОБА_5 власності.

Враховуючи, що правочини щодо продажу цього майна не носили характер дрібних побутових, відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України такі договори купівлі-продажу можуть бути визнані недійсними, як такі, що порушують її право власності на майно.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_8 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 17 лютого 2018 року зареєстрували шлюб. Вказаний шлюб було розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 01 грудня 2021 року (рішення набрало чинності 04 січня 2022 року). Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_5 зазначав, що сторони припинили шлюбні відносини у березні 2020 року, проживають окремо.

07 березня 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 стали батьками доньки ОСОБА_6 .

10 січня 2020 року ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу №8634/01/2020 придбав автомобіль Mersedes-Benz 1323 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

09 лютого 2021 року вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №30/2695 з державним номерним знаком НОМЕР_5 .

22 березня 2019 року за ОСОБА_5 на підставі вантажної митної декларації UA209190/2019/023181 від 16 лютого 2019 року зареєстровано право власності на автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_9 .

26 січня 2021 року цей автомобіль продано ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №6547/21/010418. Після реєстрації автомобіль отримав державний номерний знак НОМЕР_7 .

Власником автомобіля Renault Premium 270, 2004 року випуску, ОСОБА_3 стала 23 січня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу №6547/21/010397. Автомобіль отримав державний номерний знак НОМЕР_6 .

До вказаної дати автомобіль належав ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу №7108/19/001392 від 30 березня 2019 року, мав державний номерний знак НОМЕР_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_11 від 02.08.2022 р.

Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли: донька ОСОБА_8 та мати ОСОБА_4 .

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої та другої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За приписами частини першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Відсутність згоди одного з подружжя може бути підставою для оспорення договору, укладеного іншим з подружжя.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц.

У постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою (зацікавленою) особою про визнання недійсним договору є виправданим та ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, на час вирішення спору (така вартість може не бути тотожною ціні, за якою майно було відчужене). Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним, у разі якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

У постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки позивач пред`явив позов про поділ квартири через визначення частки за кожним з подружжя з метою повернення майнових прав у спільному майні, то ефективним способом захисту його права буде визнання договору купівлі-продажу недійсним, а не компенсація вартості його частки в майні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У справах про визнання правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя недійсним з підстав неотримання згоди іншого з подружжя на укладення правочину розподіл тягаря доказування здійснюється таким чином:

- позивач має довести належність майна, яке є предметом оспорюваного правочину, до об`єктів права спільної сумісної власності;

- відповідач (інший з подружжя), у свою чергу, з урахуванням підстав позову (невчинення іншим з подружжя дій, спрямованих на отримання згоди позивача на розпорядження спільним майном) та положень частини четвертої статті 81 ЦПК України має довести обставину наявності згоди позивача на укладення правочину щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя;

- докази на підтвердження або спростування обставини добросовісності контрагента за оспорюваним правочином подаються як позивачем, так і безпосередньо цим контрагентом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив із того, що дослідженими доказами доведено, що тільки вантажний автомобіль Mersedes-Benz, 1999 року випуску та легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску перебували у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, суд першої інстанції зазначав, що позивачем було обрано неправильний спосіб захисту. Ефективним способом захисту її прав є стягнення компенсації вартості частки автомобілів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо неналежності до спільного майна подружжя автомобіля Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , оскільки він не придбавався подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_5 під час шлюбу.

Що ж стосується висновку суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів через те, що це неправильний спосіб захисту, бо ефективним способом захисту прав позивача є стягнення компенсації вартості частки автомобілів, то колегія суддів не може з ним погодитися, з огляду на таке.

Відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 вказувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором.

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Матеріали справи свідчать, що позивач не заявляла вимог та не вчиняла дій для отримання грошової компенсації вартості її частки у спільному майні подружжя, а тому з метою повернення їй майнових прав на частку в спільному майні подружжя ефективним способом захисту порушеного права може бути визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Стаття 369 ЦК України та стаття 65 СК України містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

У випадку визнання договорів недійсними відповідач має довести обставину наявності згоди позивача на укладення правочину щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя, а позивач має надати докази на підтвердження недобросовісності контрагента за оспорюваним правочином.

Зміст позовних вимог ОСОБА_1 свідчить, що підставою для визнання договорів купівлі-продажу автомобілів недійсними вона вказала відсутність її письмової згоди на їх реалізацію її чоловіком ОСОБА_5 . Підстави вважати набувача ОСОБА_3 недобросовісним контрагентом нею не зазначені.

Із досліджених доказів вбачається, що стороною відповідачів не була надана письмова згода позивача на відчуження спірних автомобілів.

Проте, позивачем також не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_3 є недобросовісним контрагентом. ОСОБА_1 не довела, що ОСОБА_3 знала, що позивач та ОСОБА_5 під час відчуження спірних автомобілів перебували у шлюбі, що придбані нею автомобілі належали подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності і, що ОСОБА_5 не отримав згоди ОСОБА_1 на відчуження автомобілів.

За такого, виходячи з вищевикладених норм права та правових висновків Верховного Суду відсутні підстави для визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсними через недоведеність.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги позивача про визнання спільним сумісним майном автомобіля Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 та відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів, але припустився помилки щодо мотивів відмови щодо визнання недійсними договорів, то колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги позивача.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції з урахуванням додаткового рішення суду від 10 травня 2024 року підлягає залишенню без змін у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання спільним сумісним майном автомобіля Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 та зміні у частині вирішення її позовної вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції щодо цієї позовної вимоги в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 374-376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 березня 2024 року та додаткове рішення від 10 травня 2024 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів, виклавши його мотивувальну частину щодо цієї позовної вимоги в редакції цієї постанови.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 березня 2024 року та додаткове рішення від 10 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання спільним сумісним майном автомобіля Renault Premium, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

Л. М. Царюк

Повний текст постанови складено 11 липня 2024 року.