Провадження № 2/752/1259/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 листопада 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що не прийняла спадщину,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2023 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом ОСОБА_3 , в якому просять: визнати ОСОБА_3 такою, що не прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 .

На мотивування позовних вимог, позивачі вказують, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який є їх сином і чоловіком, відповідно, та останнє місце проживання якого було за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ними.

Позивачі зауважують, що прийняли спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , звернувшись до нотаріальної контори з відповідними заявами.

Відповідач, яка є донькою померлого ОСОБА_4 , також зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак, починаючи з 2008 року по день відкриття спадщини, фактично не проживала та не проживає за вищенаведеною адресою, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталася.

Після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина до якої входить: 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 , земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,7201 га та 0,1959 га, що розташовані в с. Воскодавинці Хмільницького району Вінницької області, частка земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва, площею 0,1137 га, що розташована в с. Іванковичі Васильківського району Київської області та автомобіль Daewoo Nexia, 2003 року випуску.

Позивачі зазначають, що відповідач формально належить до кола спадкоємців і після отримання ними свідоцтв про право на спадщину на свої частки на нерухоме майно, 1/3 частка залишиться зареєстрованою за померлим, внаслідок чого вони не зможуть вільно розпоряджатися цим майном.

На підставі зазначеного, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просять позов задовольнити.

Ухвалою судді від 06.06.2023 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 34).

Ухвалою суду від 04.09.2024 року підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні (а.с. 158).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Відповідач про день, час і місце розгляду справи повідомлена в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку, в судове засідання не з`явилася. Відзиву на позовну заяву від ОСОБА_3 до суду не надходило.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши покази свідків, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (повторним).

ОСОБА_6 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , по день смерті.

На день смерті ОСОБА_4 за вказаною адресою були зареєстровані мати померлого - ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ), та його дружина - ОСОБА_2 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 ), а також відповідач - донька померлого (свідоцтво серії НОМЕР_4 ), що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади м. Києва № 80887181 від 08.06.2022 року

Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_5 від 06.01.1998 року, ОСОБА_4 належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 , а також згідно із свідоцтвами про право на спадщину від 13.09.2021 року та 10.05.2012 року земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,7201 га та 0,1959 га, що розташовані в с. Воскодавинці Хмільницького району Вінницької області, та 1/2 частка земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва, площею 0,1137 га, що розташована в с. Іванковичі Васильківського району Київської області відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06.03.2015 року.

Відповідно акта від 19.04.2023 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з червня 2008 року.

22.03.2024 року до суду надійшов лист від ДПС України в якому вказується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхала за межі України 06.09.2018 року.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 17/2022, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучерук Н.В. після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , із заявами про прийняття спадщини звернулися позивачі.

Згідно з довідкою № 33/02-14 від 28.04.2023 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучерук Н.В., спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , які прийняли спадщину в установлені законом строки для прийняття спадщини, подавши відповідні заяви нотаріусу є: його дружина ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_1 . Донька померлого ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини після померлого батька нотаріусу не подавала. За даними Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні, вона є зареєстрованою на час відкриття спадщини за одною адресою з померлим батьком: АДРЕСА_1 .

Допитана в якості свідка - позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні показала, що відповідач не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2008 року. Перешкод відповідачу в користуванні цією квартирою не вчиняється. Їй відомо, що ОСОБА_3 в 2017 році виїхала до США. Про смерть батька ОСОБА_3 відомо. На момент смерті ОСОБА_4 відповідач не проживала за вказаною адресою.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України).

У ч.ч. 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні висновки щодо застосування ч. 3 ст. 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10.04.2020 року в справі № 355/832/17, від 21.10.2020 року в справі № 569/15147/17, від 02.04.2021 року в справі № 191/1808/19, від 28.04.2021 року в справі № 204/2707/19, від 19.05.2021 року в справі № 937/10434/19.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

У встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач ОСОБА_3 не зверталася.

Спадкову справу заведено 07.06.2022 року на підставі заяв позивачів про прийняття спадщини.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За змістом п.п. 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 року в справі № 569/15147/17 вказав, що ч. 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Судом з`ясовано, що на день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) як позивачі, так і відповідач, були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, фактичне місце проживання ОСОБА_3 було відмінним, і останні роки вона не проживала з батьком, бабусею та дружиною ОСОБА_4 за цією адресою, а проживала за іншими адресами та за межами України.

Отже, оскільки відповідач за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована, проте не проживала, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому ОСОБА_3 як спадкоємець не прийняла своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті батька, а отже, не набула права на спадкове майно.

Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27.02.2019 року в справі № 471/601/17-ц, від 10.04.2020 року в справі № 355/832/17 та від 19.05.2021 року в справі № 937/10434/19-ц.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Тобто, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

При цьому, доказів того, що в позивачів існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та, що такі права потребують захисту судом не надано.

Відповідні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якими позивачам з незалежних від них причин відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтв про право на спадщину за законом на вказане майно, відсутні.

Посилання позивачів на те, що після отримання ними свідоцтв про право на спадщину на свої частки на нерухоме майно, 1/3 частка залишиться зареєстрованою за померлим, є лише припущеннями останніх, а вказівка про те, що відповідач формально належить до кола спадкоємців є помилковим, оскільки ОСОБА_3 не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, тому прав на отримання частки майна в порядку спадкування за законом після смерті батька немає.

Саме до цього зводяться висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26.07.2023 року в справі № 641/3893/20.

Отже, позивачі не довели наявності порушення цивільних прав та законних інтересів з боку відповідача, адже, докази того, що остання претендує на частку в спадковому майні, чи факт її реєстрації на час відкриття спадщини за одною адресою з померлим батьком на АДРЕСА_1 , впливає чи обмежує спадкові права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , відсутні.

Крім того, суд зазначає, що ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року в справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року в справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Предметом позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визначили вимогу про визнання ОСОБА_3 такою, що не прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 .

Однак, виходячи зі змісту позову, позивачі фактично намагалися довести те, що лише вони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що й підтверджується довідкою № 33/02-14 від 28.04.2023 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучерук Н.В.

З огляду на викладене у задоволенні позову необхідно відмовити в зв`язку із застосуванням позивачами способу захисту, який не узгоджується із положеннями ст. 16 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 26.07.2023 року в справі № 641/3893/20.

Враховуючи вище викладене, суд, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 19, 76-81, 82, 89, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що не прийняла спадщину - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко