Справа № 496/3244/21
Провадження № 2/496/590/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючої - судді Портної О.П.,

за участю:

секретаря Рябової А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Біляївка Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до

відповідачки: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 ,

вимоги позивача: про поділ майна подружжя,

позивач - повідомлений належним чином про час, дату та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився, але представником надано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача,

відповідачка - повідомлена належним чином про час, дату та місце слухання справи, у судове засідання не з`явилася, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила, -

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідачки.

1. 20.07.2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідачка) про визнання автомобіля марки «Chevrolet Kalos», реєстраційний номер НОМЕР_3 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та зобов`язання сплатити 1/2 частину вартості автомобіля.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.08.2014 року по 22.09.2020 року. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22.09.2020 року шлюб між сторонами був розірваний. Під час розірвання шлюбу питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя не розглядалося. Об`єктом спільної сумісної власності подружжя є автомобіль марки «Chevrolet Kalos», реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску, який був придбаний 05.12.2015 року та зареєстрований на ім`я відповідачки. Вказаний автомобіль фактично перебував в особистому користуванні відповідачки, але після розірвання шлюбу позивач дізнався, що 05.03.2020 року відповідачка продала автомобіль без згоди позивача. Враховуючи вищевикладене, на думку позивача, відповідачка повинна відшкодувати позивачу грошову компенсацію на 1/2 частину вартості спірного автомобіля оскільки його неможливо витребувати у добросовісного набувача. Враховуючи вказаний факт позивач позбавлений можливості провести оцінку рухомого майна суб`єктом оціночної діяльності, але згідно даних офіційного сайту Avto.ria, посилання: https://auto.ria.com/uk/price/average/, середня ціна автомобіля марки «Chevrolet Kalos», 2006 року випуску, складає 4137,00 доларів США, що дорівнює 112402,00 гривні за курсом станом на 06.07.2021 року. Таким чином, на думку позивача, враховуючи, що автомобіль було придбано сторонами під час шлюб, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом стягнення з відповідачки грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля у розмірі 56201,00 гривня. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами.

3. Відповідачка надала відзив на позов, яким просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що сторони перебували в шлюбі з 27.08.2014 року по 22.09.2020 року, тобто на протязі цього періоду сторони вели спільне господарство, сумісні кошти використовувалися на потреби сім`ї. Шлюбні відносини між сторонами не склалися через небажання позивача працевлаштовуватися на постійну роботу. Неодноразово наголошувала на тому, що після розірвання шлюбу позивачем було демонтовано систему опалення та самоуправно забрав генератор, який частково є складовою частиною системи опалення. Окрім цього звернула увагу суду на те, що позивачем завищена вартість автомобіля, адже позивач взяв за основу ціну автомобіля станом на час його купівлі, тобто вказав ціну станом на 2015 рік, але автомобіль був вживаний протягом п`яти років, тому його вартість не може становити 4137 доларів США. (а.с. 27-29)

4. Представником позивача було надано до суду відповідь на відзив, яким просив позовні вимоги позивача задовольнити. В обґрунтування додатково зазначив, що відповідачка не заперечує факт перебування в зареєстрованому шлюб з позивачем в період з 27.08.2014 року по 22.09.2020 року. Спростовує твердження відповідачки щодо небажання позивача працевлаштовуватися. Щодо твердження відповідачки про те, що позивачем самовільно було демонтовано систему опалення зазначив, що 05.01.2020 року відповідачкою було складено розписку, якою остання зобов`язалася виплатити позивачу борг у розмірі 2000,00 гривень за два радіатора та систему опалення. Враховуючи те, що автомобіль є цінною річчю, відповідачка повинна відшкодувати позивачу грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спірного автомобіля, оскільки його неможливо витребувати у добросовісного набувача. (а.с. 55-57)

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

5. Позивач у судове засідання не з`явився, але представником надано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. (а.с. 121)

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

6. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2021 року, цивільну справу № 496/3244/21, передано на розгляд головуючій судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. (а.с. 19)

7. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 03.09.2021 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з проведенням підготовчого судового засідання. Окрім цього відповідачці був визначений строк для надання відзиву на позовну заяву. (а.с. 22-23)

8. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 01.08.2024 року підготовче судове засідання було закрито, справу призначено до розгляду по суті. (а.с. 117-118)

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

9. Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22.09.2020 року по справі № 496/238/20, яке досліджувалося, в тому числі, шляхом безпосереднього доступу до ЄДРСР, шлюб між сторонами було розірвано. (а.с. 11-12)

10. Відповідно до роздруківки з інтернет сайту за посиланням https://auto.ria.com/uk/price/average/ середня вартість транспортного засобу марки «Chevrolet», моделі «Kalos», 2006 року випуску, без пробігу (тис.км), становить 4137 доларів США, що еквівалентно 112402,00 гривні. (а.с. 14)

11. Відповідно до інформації про курси валют (USD) за період з 28.11.2015 року по 01.12.2015 року, наданої АТ КБ «ПриватБанк» 21.12.2021 року, 01.12.2015 року: комерційний курс валюти 24,50 гривні (купівля); 25,50 гривень (продаж), офіційний курс НБУ 23,9481 гривні; 30.11.2015 року: комерційний курс валюти 24,70 гривні (купівля); 25,70 гривень (продаж), офіційний курс НБУ 23,8847 гривні; 29.11.2015 року: комерційний курс валюти 24,80 гривні (купівля); 25,80 гривень (продаж), офіційний курс НБУ 23,5973 гривні; 28.11.2015 року: комерційний курс валюти 24,80 гривні (купівля); 25,80 гривень (продаж), офіційний курс НБУ 23,5973 гривні. (а.с. 32)

12. На підтвердження факту демонтажу системи опалення до матеріалів справи долучено фото-світлини. (а.с. 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44).

13. З копії паспорта тиру Р, код держави UKR, номер паспорта НОМЕР_4 , виданого 17.08.2007 року органом 5101 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається неодноразове останнім перетинання кордону. (а.с. 58-70)

14. З копії паспорта тиру Р, код держави UKR, номер паспорта НОМЕР_5 , виданого 02.09.2016 року органом 5101 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається неодноразове останнім перетинання кордону. (а.с. 71-79)

15. Згідно копії додатку до трудового договору № 1656, на підставі наказу № PDS15/08-19/01 від 19.08.2015 року, трудовий договір доповнений п. 2, згідно якого робочий договір з обмеженим строком дії з 24.09.2015 року по 23.09.2017 року. (а.с. 80-82).

16. Відповідно до копії довідки про робочий стаж від 23.12.2019 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18.09.2019 року по 23.12.2019 року працював в ЗАТ «Трансмея» на посаді водія експедитора міжнародних перевезень. (а.с. 83, 84)

17. Відповідно до розписки від 05.01.20, складеної у простій письмовій формі, ОСОБА_2 зобов`язалася виплатити борг у розмірі 2000,00 гривень за два радіатора та гребінку з мотором (системи тепла підлога) ОСОБА_1 навесні 2020 року. (а.с. 85)

V. Оцінка Суду.

18. Згідно із пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

19. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

20. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду із таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

21. У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо придбання (за цивільно- правовим договором) відповідачкою особисто чи подружжям вказаного спірного автомобіля. Відсутні будь-які докази того, що під час шлюбу сторони придбали автомобіль, саме 02.12.2015 року та в подальшому його було відчужено іншій особі.

22. Жодних заяв, клопотань про забезпечення доказів, витребування доказів сторонами по справі за весь час розгляду справи не подавалась.

23. Посилання позивача у позовній заяві на те, що транспортний засіб «Chevrolet Kalos», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , придбано під час шлюбу, належить подружжям на праві спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу, не приймаються до уваги за таких підстав.

24. Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

25. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

26. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

27. Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

28. У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

29. Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

30. Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

31. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

32. Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

33. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

34. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

35. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

36. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

37. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

38. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

39. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

40. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

41. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

42. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

43. Суд вважає, що стороною позивача не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову та відсутні будь-яких доказів щодо придбання відповідачкою особисто чи подружжям вказаного спірного автомобіля, а також його ринкової вартості на час розгляду справи.

44. Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15 (провадження №61-9018сво18) зробив наступний правовий висновок: «як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

45. З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №201/14044/16-ц, провадження №61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно».

46. У постанові від 15 листопада 2018 року у справі №128/1761/15 (провадження №61-2121св18) Верховний Суд також виходив з того, що «під час розгляду справи відповідач не довів суду, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою відповідача, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від його реалізації були використані на потреби сім`ї.

47. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

48. Позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної йому частки спільного майна, що узгоджується із положеннями частини другої статті 16 ЦК України.

49. Встановивши вказані вище обставини, з урахуванням наведених норм, суд виходить з того, що спірний автомобіль входить до складу спільного майна подружжя та оскільки відповідач порушив майнові права позивача на належну йому частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відчужила це майно без згоди останнього та використала кошти на власні потреби, тому ці права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної йому частки від вартості цього автомобіля.

50. Аналогічний висновок зроблений Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року №761/7775/15 (провадження №61-4420св18).

51. З огляду на вищевикладене вбачається, що спірний автомобіль, що належав подружжю на праві спільної сумісної власності, було відчужено відповідачем проти волі іншого подружжя, позивача, але позивачем не було доведено належним чином розмір вартості автомобіля на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого, а також не надано суду належні докази щодо придбання відповідачем особисто чи подружжям вказаного автомобіля, а також не встановлена його ринкова вартість на час розгляду справи. Сторони з вартістю проданого автомобіля сторони згоди не дійшли, питання призначення експертизи з встановлення дійсної (ринкової) вартості автомобіля сторони до суду не звертались, самостійно до експерта не звертались, доказів суду не надали, тому суд, виходячи із положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України вважає вимоги позивача не доведеними в судовому засіданні та такими, що задоволенню не підлягають.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

52. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при поданні позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 60-63, 69-71 СК України, ст.ст. 365, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 80, 81, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя.

2. Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

5. Повний текст рішення складено 07.11.2024 року.

Суддя О.П. Портна