Справа № 175/4342/15-ц
Провадження № 2/204/69/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю представника позивача Скочко О.

за участю представника відповідача Пренко А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, яку 12.12.2023 року уточнив та просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на частину нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2) загальною площею 5,9 кв.м., нежитлової прибудови літ. А1-1 (поз. 1-1) загальною площею 59.7 кв.м., літньої кухні літ. В.в.в1. вбиральні літ. И, воріт № 1, спільному користуванні по 1/3 ч.), що складає 38/100 частин домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що він є власником 23/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 28.10.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., зареєстрованого в реєстрі №14, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом в процесі володіння та користування нерухомим майном у нього виникла необхідність в добудові певних приміщень та переплануванні вже існуючих для більш ефективного його користування та належного утримання. Так ним було добудовано певні приміщення та здійсненні інші перепланування та добудови, після чого його частка замість 23/100, стала складати 38/100 частин домоволодіння. Згідно технічного паспорту домоволодіння складається з нежитлової будівлі літ. А-1, прибудови літ. а1-1. прибудови літ. а3-1, прибудови літ. А1-1, житлового будинку літ. Л-1, тамбуру літ. л-1, прибудови л1-1, літньої кухні літ. Б, літньої кухні літ. б, літньої кухні літ. В, літньої кухні літ. в, літньої кухні літ. в1, сараю літ. Д, вбиральні літ. Д, вбиральні літ. И, входу в погріб літ. К, погребу під К, вбиральні літ. О, літнього душу літ. С, воріт з хвірткою № 1, хвіртки № 2, огорож № 3-7, хвірток № 8 та 9, замощення І. Відповідно до акту про визначення розміру ідеальних часток у спільній власності у користуванні позивача знаходиться 38/100 частин домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2) загальною площею 5,9 кв.м., нежитлової прибудови літ. А1-1 (поз. 1-1) загальною площею 59.7 кв.м., літньої кухні літ. В.в.в1. вбиральні літ. И, воріт № 1, спільному користуванні по 1/3 ч.). Вказує, що земельна ділянка, на теперішній час знаходиться в процесі переоформлення, адже подано відповідну заяву до Дніпровської міської ради, однак жодної відповіді він не отримав, що і стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року справу прийнято до свого провадження від Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

21.02.2024 року представник відповідача Дніпровської міської ради Пренко А. подала до суду відзив на позовну заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилаючись на те, що земельна ділянка, на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно по АДРЕСА_1 належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст. ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 30.04.2020 № 4/1-195, згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, дані якого знаходяться у відкритому доступі на сайті http://www.dabi.gov.ua/у розділі «Реєстр дозвільних документів», ведення якого розпочато з 20.05.2011 року, а також з даними ату- прийому передачі дозвільної документації від 27.10.2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції Дніпропетровської області та Реєстру Управління, ведення якого розпочато з 28.10.2016 року, станом на час надання відповіді, відомості щодо дозвільної документації (повідомлення про початок виконання підготовчих та будівельних робіт або дозвіл) чи документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - відсутні. Згідно з листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 06.05.2020 року № 4/1 1-1755, станом на 04.05.2020 року за наявною інформацією за результатами пошуку за адресою: АДРЕСА_1 у Системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами на земельну ділянку за вказаною адресою. Отже, зазначена земельна ділянка ОСОБА_2 не надавалась під будівництво, право власності чи користування на неї також не надавалась. Зазначає, що в разі здійснення самочинного будівництва неможливо визнати право власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. Оскільки спірне нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а також доказів про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, свідчить про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_2 набув права власності на 38/100 частини домоволодіння.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Скочко А.О. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської міської ради Пренко А. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, по наступним підставам.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником 23/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 28.10.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., зареєстрованого в реєстрі № 14, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Відповідно до акту про визначення розміру ідеальних часток у спільній власності у користуванні позивача знаходиться 38/100 частин домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2) загальною площею 5,9 кв.м., нежитлової прибудови літ. А1-1 (поз. 1-1) загальною площею 59.7 кв.м., літньої кухні літ. В.в.в1. вбиральні літ. И, воріт № 1, спільному користуванні по 1/3 ч.) (а.с. 114).

Згідно технічного паспорту домоволодіння складається з нежитлової будівлі літ. А-1, прибудови літ. а1-1. прибудови літ. а3-1, прибудови літ. А1-1, житлового будинку літ. Л-1, тамбуру літ. л-1, прибудови л1-1, літньої кухні літ. Б, літньої кухні літ. б, літньої кухні літ. В, літньої кухні літ. в, літньої кухні літ. в1, сараю літ. Д, вбиральні літ. Д, вбиральні літ. И, входу в погріб літ. К, погребу під К, вбиральні літ. О, літнього душу літ. С, воріт з хвірткою №1, хвіртки №2, огорож №3-7, хвірток №8 та 9, замощення І.(а.с.116-124).

Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (реєстраційний номер документу:ТІ01:0361-3617-3207-6722) ДМР 37023 від 12.01.2022 року, вказано, що у житловому будинку літ. Л-1 (загальна площа 61.2 кв.м., житлова площа 44,2 кв.м.) проведено уточнення лінійних розмірів та перепланування, яке виконане без втручання в огороджувальні та несучі конструкції та або інженерні системи загального користування, що відповідно до порядку проведення обмірювальних робіт, зокрема п.2 розділу ІІІ «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» та згідно п.1 Постанови КМУ від 07.06.2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», не підлягає прийняттю в експлуатацію. Також приведені у відповідність сараї літ. З. Р, які були перейменованими та перелітеровані у літні кухні літ. в,в1, сараї літ. Г, Ж, душові літ. Е. П., убиральня літ. Н, споруди №№ 10-12 знесені. (а.с. 125-134).

Позивач зазначає, що станом на день розгляду справи відповідач не розглянув клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також не надав мотивованої відмови у його наданні, такими діями порушуються його право на вільне користування власністю, тому вважає, що належним у цьому випадку способом захисту є визнання права власності.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, тому саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення. Викладена правова позиція міститься у постанові КГС В С від 14.02.2019 у справі № 911/792/18.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

З матеріалів даної справи вбачається, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом до Дніпровської міської ради, просить визнати за ним право власності на об`єкт «реконструкції нежитлової будівлі» за адресою АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що житловий будинок набутий у власність ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28.11.2013 року, складався: А-1 житловий будинок (загальна площа 63,4 кв.м., житлова 53,1 кв. м.); Л-1 житловий будинок (загальна площа 63,4 кв.м., житлова 53,1 кв.м.), Б, б, В, в - літня кухня, Г,Д,Ж сараї, С- літній душ, И,О,Н вбиральні, К вхід до погреба, № 1-4, 6-10,І- споруда), зазнав реконструкції внаслідок здійснення прибудови до будинку, яка істотним чином вплинула на його технічні характеристики.

Зокрема, загальна площа нежитлової будівлі становить 105,7 кв. м. Будь-яких дозвільних документів не видавалося. При цьому, прибудова нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2) загальною площею 5,9 кв.м., нежитлової прибудови літ. А1-1 (поз. 1-1) загальною площею 59.7 кв.м., літньої кухні літ. В.в.в1. вбиральні літ. И, воріт № 1, виконані без отримання попереднього дозволу, не є окремо розташованими об`єктами від будинку, а є його складовими частинами, що підтверджується технічним паспортом та витягом з реєстру будівельної діяльності.

Таким чином, внаслідок самочинного будівництва у вигляді реконструкції, житловий будинок втратив тотожність із тим, на який ОСОБА_1 отримав право власності за договором дарування від 28.11.2013 року.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 321 ЦК України, закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, слід зазначити, що у відповідності до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно(житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно ч. 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону від 11.02.2010) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення,або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно ч. 1-4 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктами 2-4, частини 3,статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Згідно ч. 2, 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабміну України від25.12.2015р.№1127(далі - Порядок №1127) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів ( п. 41 Порядку № 1127).

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування (ч.5). Таким чином, проведенню державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна має передувати прийняття його до експлуатації.

Виходячи з положень ст. 377 ЦК України, ст. 120 Земельного кодексу України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, у випадку набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникне одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими-володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Протиправна та незаконна реєстрація нерухомого майна встановлює правовий зв`язок між майном, державна реєстрація якого є предметом спору у справі та землею комунальної власності на якій це майно розміщено, відтак безпосередньо впливає на обсяг прав та обов`язків останньої та зачіпає її інтереси, як власника земельної ділянки, на якій це майно розташоване.

Статтею 83 ЗК України, врегульоване право власності на землю територіальних громад. Так, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Відповідно до матеріалів справи реконструкцію нежитлової будівлі було здійснено на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпро, отже територіальна громада м. Дніпра здійснює місцеве самоврядування зокрема через її органи - Дніпровську міську раду.

Відповідно до листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 30.04.2020 № 4/1-195, згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, дані якого знаходяться у відкритому доступі на сайті http://www.dabi.gov.ua/у розділі «Реєстр дозвільних документів», ведення якого розпочато з 20.05.2011 року, а також з даними акту прийому передачі дозвільної документації від 27.10.2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції Дніпропетровської області та Реєстру Управління, ведення якого розпочато з 28.10.2016 року, станом на час надання відповіді, відомості щодо дозвільної документації (повідомлення про початок виконання підготовчих та будівельних робіт або дозвіл) чи документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.

Згідно з листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 06.05.2020 року № 4/1 1-1755, станом на 04.05.2020 року за наявною інформацією за результатами пошуку за адресою: АДРЕСА_1 у Системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами на земельну ділянку за вказаною адресою.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, на час проведення реконструкції з житлової на нежитлову будівлю, земельна ділянка для будівництва нежитлових будівель не відводилась, правовстановлюючі документи позивачу на ділянку не видавались.

Таким чином, оскільки спірний об`єкт збудований без розроблення проектної документації та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, на земельній ділянці, яка не відводилась замовнику будівництва у власність чи користування, - збудоване майно є самочинним будівництвом.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом не встановлено наявності у справі будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували відповідне речове право позивача на земельну ділянку, на якій знаходиться нежитлова будівля. При цьому, земельна ділянка, на якій перебуває спірний об`єкт нерухомого майна, належить територіальній громаді міста Дніпра, а Дніпровська міська рада не приймала рішення щодо передачі у власність або користування цієї земельної ділянки позивачу.

При цьому, позивачу слід врахувати, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними (п. 12 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), правова позиція, викладена у постанові КЦС ВС від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц ))

За обставин ненадання позивачем документу, що посвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу у задоволені вимог позову відмовлено, то судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 317, 319, 321, 328, 334, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Дніпровської міської ради (адреса: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75) про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська