КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 355/765/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Чехова С.І. в смт. Баришівка 10 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, просила усунути перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 в цей будинок, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивувала тим, що з 2008 року до 20 травня 2022 року проживала за адресою АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до примусового виселення відповідачами. Власником частини будинку за вказаною адресою її чоловік ОСОБА_5 був на підставі мирової угоди від 27 березня 2007 року, затвердженої ухвалою Баришівського районного суду Київської області про поділ майна з колишньою дружиною ОСОБА_6 , за період проживання з покійним чоловіком ОСОБА_2 використовувала власні кошти на облаштування будинку для проживання.

Відповідачі є доньками ОСОБА_5 , вони за життя не надавали йому будь-якої допомоги, а постійно демонстрували ворожість та зневагу у відносинах. Після відкриття спадкової справи № 94/2022 Баришівською районною державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_2 відповідачі розпочали переслідувати та залякувати ОСОБА_2 з метою змусити її відмовитися від спадщини. Позивач є спадкоємцем першої черги з перевагами, вказаними в ст. 1279 ЦК України, фактично за законом успадкувала всього наявного спадкового майна, яке є спільною сумісною власністю з чоловіком ОСОБА_5 , а також має право на частку спадщини, на яку претендують відповідачі, які з 2007 року не проживали в частині будинку, належному ОСОБА_5 .

Однак з 20 травня 2022 року відповідачі та їх чоловіки, не маючи будь-яких прав на користування, володіння, розпорядження нерухомим майном та індивідуальним майном позивача, розібрали огорожу на межі, яка розділяла земельні ділянки та частину житлового будинку, проникли на територію домоволодіння в господарські споруди, будинок, самоуправно вивели з ладу замки у вхідних дверях спірного будинку, заблокували прохід на прилеглу територію домоволодіння, на якій розмістили транспортні засоби, та з застосуванням погроз фізичного та психологічного насильства змусили позивача залишити житловий будинок і поневірятися по знайомих в пошуках притулку, позбавили елементарних прав користування індивідуальними речами, відпочивати, повноцінно виконувати робочі обов`язки.

Вказувала, що 24 червня 2022 року близько 17:30 ОСОБА_1 проникла на територію домоволодіння, та умисно завдала декілька ударів позивачеві по голові та руках, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження. В період самоуправного захоплення будинку, прибудинкової території та господарських споруд відповідачами 24 червня 2022 року було виявлено зникнення значної кількості належних позивачеві свійських птахів. Захищаючи свої права, позивач неодноразово зверталася до відділу поліції із заявами, по одній із яких 01 червня 2022 року відкрито кримінальне провадження за ст. 356 КК України - самоуправство, досудове розслідування триває. Однак правоохоронні органи проявляють бездіяльність, яка спонукає відповідачів вчиняти правопорушення відносно позивача, внаслідок чого її позбавлено можливості користуватися житловим приміщенням, індивідуальним майном, доглядати господарство, вона має право на вселення в частину будинку АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі перешкоджають вільному доступу до будинку на територію домоволодіння, і порушене право позивача підлягає захисту, зокрема, шляхом усунення перешкод в користуванні будинком.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 10 червня 2024 року позов задоволено, усунуто перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 в будинок АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. та сплачений судовий збір у сумі 1984 грн. солідарно.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на протиправність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що як вбачається зі змісту рішення, воно ґрунтується на начебто вчиненні відповідачами та їхніми чоловіками самоправного захоплення будинку АДРЕСА_1 , вселення до якого є предметом даного позову, шляхом протиправного проникнення в будинок та заміни замків в ньому, що створює позивачу перешкоди в користуванні будинком. При цьому, додана до позову заява до органів поліції про вчинення відповідачами самоправних дій не є сама по собі належним доказом факту вчинення таких дій, факт наявності чи відсутності самоправних дій має і повинен бути встановлений в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000100 від 02 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України «Самоправство», та підтверджений вироком у кримінальному провадженні. Станом на день ухвалення рішення жодному з відповідачів не була оголошена підозра у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, що вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення протиправно та безпідставно визнано встановленими факти, які мають значення для справи, і насправді є недоведеними.

Звертала увагу, що твердження позивача у позові про те, що позивач як спадкоємець першої черги з перевагами, вказаними в ст. 1279 ЦК України, фактично по закону успадкувала частину всього наявного спадкового майна, яке є спільною сумісною власністю з померлим чоловіком, та має право на частку спадщини, на яку претендують відповідачі, не мають жодного правового обґрунтування та спростовуються іншими твердженнями позовної заяви та доданими до неї доказами. Згідно мирової угоди та витягу про реєстрацію права власності вбачається, що частка ОСОБА_5 у спільній частковій власності становить 42/100 та це право зареєстроване 12 листопада 2008 року. З огляду на вищевказане, а також приймаючи до уваги, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено 27 квітня 2021 року, немає жодних підстав для тверджень, що будинок є спільною частковою власністю позивача та ОСОБА_5 , а відповідно і для тверджень, що ОСОБА_2 успадкувала належної ОСОБА_5 частину будинку. При цьому ст. 1279 ЦК України, на яку посилається позивач, встановлює переважне право спадкоємців на виділ їм у натурі предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку у разі проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як одного року до часу відкриття спадщини, однак жодним чином не встановлює для таких спадкоємців переважне право на спадкування об`єктів нерухомого майна.

Вважала необґрунтованими посилання ОСОБА_2 , на ч. 4 ст. 156 ЖК України, аналіз якої показує, що умовами наявності права на користування займаним приміщенням колишнім членом сім`ї власника будинку є перебування такого приміщення у власності особи, з якою у користувача (колишнього члена сім`ї) припинено сімейні відносини; наявність угоди між власником будинку та таким користувачем про безоплатне або платне користування. Тобто, передбачене ч. 4 ст. 156 ЖК України право колишнього члена сім`ї на користування займаним приміщенням колишнім членом сім`ї власника є похідним від права власності на таке приміщення особи, з якою користувач перебував у сімейних відносинах (власник приміщення), таке право користування виникає виключно за умови перебування приміщення у власності такої особи та реалізується через угоду з таким власником про платне чи безоплатне користування приміщенням.

У відносинах, що є предметом судового розгляду в даній справі, право власності ОСОБА_5 , з яким позивач перебувала у сімейних відносинах, на будинок АДРЕСА_1 припинилось в силу п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України в зв`язку зі смертю власника ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі смертю ОСОБА_5 відкрилася спадщина, спадкоємцями є відповідачі як діти померлого, та позивач як дружина померлого на момент його смерті.

З моменту смерті ОСОБА_5 і на даний час власник майна не визначений, право власності спадкоємців на будинок не оформлене, оскільки позивач блокує оформлення спадщини в судовому порядку через подачу позову про усунення відповідачів від спадкування.

З припиненням права власності ОСОБА_5 на вказаний будинок припинилось і передбачене ч. 4 ст. 16 ЖК України право позивача на користування будинком, оскільки право на користування є похідним від права власності, тобто позивач не має законного права користуватися в будинком в порядку ч. 4 ст. 16 ЖК України.

Вказувала, що відповідно до ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у користуванні майном має право власник цього майна. Позивач не є власником будинку, не має і прав користування будинком, відповідно не є суб`єктом, права якого порушуються внаслідок зазначених в позові дій, які, на її думку, були вчинені відповідачами. Тобто позивач звернулася за судовим захистом зазначеного в позові права на користування будинком, яке у неї відсутнє, а відтак і не порушене відповідачами. Вказані обставини свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права, що є підставою для скасування ухваленого рішення.

Пояснювала, що в дійсності у взаємовідносинах між сторонами має місце побутовий спір з приводу умов та порядку спільного користування будинком, який виник на ґрунті взаємних неприязних стосунків між сторонами, які тривають вже понад 15 років та виникли в зв`язку з тим, що позивач була причиною розірвання шлюбу між батьками відповідачів. Позивач, як дружина померлого ОСОБА_5 , на момент його смерті, та кожен із відповідачів як спадкоємці першої черги за законом набули права на спадкування по частині вказаного будинку, тобто позивач та відповідачі набули право на отримання будинку в спільну часткову власність.

Позивач, яка в силу закону набула право на спадкування лише на будинку, заявила вимогу про намір вступити у володіння та користування всім будинком, що, враховуючи тривалі неприязні стосунки між сторонами, викликало обурення у відповідачів, яке було розцінено позивачем як перешкоди в користуванні будинком.

Акцентувала увагу, що відповідно до ст. 358 ЦК України право позивача на володіння і користування будинком обмежено розміром його частки у спадщині, яка становить , тоді як предметом позову є вселення у весь будинок, тобто позовні вимоги суперечать ст. 358 ЦК України і їх задоволення порушить законні права відповідачів, які набули право на спадкування будинку.

Пояснювала, що позивач має вільний доступ до будинку, що підтверджується актом обстеження побутових умов від 26 травня 2022 року № 97, та має можливість користуватися ним на свій розсуд. В ході проживання позивача в будинку після смерті ОСОБА_5 з травня 2022 року внаслідок споживання позивачем газу виникла істотна заборгованість перед ГК «Нафтогаз», сума якої перевищує 11000 грн., і обов`язок з погашення якої поширюється на відповідача, які є співвласниками будинку в порядку спадкування.

Таким чином, жодних перешкод з боку відповідачів щодо користування позивачем будинком немає, права позивача не порушуються, а має місце лише побутовий спір між сторонами з приводу володінням і користуванням спільним майном (успадкованим будинком), який виник на ґрунті давніх неприязних особистих відносин та полягає в неузгодженості порядку користування спільним майном.

Вважала, що вимога позивача щодо вселення в будинок не є правомірною, суперечить інтересам відповідачів і не може бути задоволена судом. Правомірною вимогою, на їхню думку, була би вимога надання матеріальної компенсації за належну позивачу частку в будинку в порядку ст. 358 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про вселення до будинку, зазначала, що позивач має зареєстроване місце проживання у м. Києві та ніколи не була зареєстрована у спірному будинку. Крім того, позивач має у власності і інше житло у м. Баришівка, в зв`язку з чим вимога про вселення є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 27 квітня 2021 року (а. с. 11 т. 1).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10 т. 1).

Листом Баришівської районної державної нотаріальної контори від 21 травня 2022 року повідомлено, що станом на 21 травня 2022 року спадкоємцями за законом до майна померлого ОСОБА_5 є його дочка ОСОБА_1 - частка, дочка ОСОБА_3 - 2/4 частки та дружина ОСОБА_2 - частка, інших спадкоємців в спадковій справі немає (а. с. 59 т. 2).

За життя ОСОБА_5 був власником 42/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі мирової угоди від 27 березня 2007 року, укладеної з ОСОБА_6 в межах позову про поділ майна подружжя та затвердженої ухвалою Баришівського районного суду Київської області, право власності зареєстроване 12 листопада 2008 року (а. с. 12 - 15 т. 1).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 26 травня 2022 року, складеного за підписами сусідів та завіреного Управлінням соціального захисту Баришівської міської ради, під час обстеження домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 було встановлено, що в даний час в зазначеному будинку ніхто не зареєстрований, але проживає без реєстрації ОСОБА_2 , зі слів заявниці, за даною адресою вона постійно проживала зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_5 з 2008 року, що підтверджують сусіди (а. с. 8 т. 1).

Згідно довідки виконавчого комітету Баришівської сільської ради від 26 травня 2022 року № 301, ОСОБА_2 не зареєстрована, але проживає в АДРЕСА_1 . Місцем реєстрації є АДРЕСА_2 (а. с. 9 т.1).

Листом КНП «Баришівська багатопрофільна лікарня» від 04 липня 2022 року № 125 на адвокатський запит повідомлено, що 24 червня 2022 року о 20:10 на приймальне відділення звернулася жителька с. Пасічне ОСОБА_7 , 1963 року народження, з її слів, близько 18:00 24 червня 2022 року під час сварки на власному подвір`ї побила ОСОБА_1 . Була оглянута черговим лікарем приймального відділення, встановлено діагноз «Забій волосяної частини голови. Надана медична допомога та дані рекомендації» (а. с. 21 т. 1).

31 травня 2022 року представники ОСОБА_2 звернулися до ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області із заявою про кримінальне правопорушення, за змістом якої 20 травня 2022 року ОСОБА_1 та її чоловік, ОСОБА_3 та її чоловік, не маючи права на власність, самоуправно зламали замки у вхідних дверях будинку АДРЕСА_1 , де з 2008 року мешкає ОСОБА_2 та мешкав її покійний чоловік ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані особи незаконно проникли в житлові приміщення, замінили замки та не дозволяють ОСОБА_2 проживати в будинку та користуватися житлом, особистим майном (а. с. 22 т. 1).

30 червня 2022 року представники ОСОБА_2 звернулися до ВП № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області із заявою про кримінальне правопорушення, за змістом якої 24 червня 2022 року близько 17:30 ОСОБА_1 проникла на територію домоволодіння по АДРЕСА_1 та умисно з застосуванням палки завдала декілька ударів по голові та руках ОСОБА_2 , заподіявши тілесні ушкодження. 24 червня 2022 року близько 17 години ОСОБА_2 , перебуваючи за місцем свого проживання, в господарській споруді виявила відсутність 7 курок та півня, 29 червня - 12 курей, 2 півня, 14 качок. З 20 травня 2022 року після смерті чоловіка ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , на територію домоволодіння та в житлові приміщення, де мешкає ОСОБА_8 , проникли ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , змінили замки та не дозволяють ОСОБА_2 проживати в будинку. користуватися особистим майном, шантажують, погрожують, залякують, принижують людську гідність, демонстративно ігноруючи присутність сторонніх осіб. Своїми умисними діями ОСОБА_1 завдала тілесні ушкодження ОСОБА_2 , які зафіксовані в медичній документації Баришівської центральної лікарні 24 червня 2022 року. Крім того, дії вказаних осіб направленні на змушування ОСОБА_2 відмовитися від спадкового майна (а. с. 26 т. 1).

Листом Броварського РУП ГУНП в Київській області від 17 червня 2022 року на адвокатський запит повідомлено, що звернення від 01 червня 2022 року внесено до ЄРДР за № 0000100 за ст. 356 КК України та по ньому проводиться досудове розслідування (а. с. 24 т. 1).

На а. с. 86 - 87 т. 2 наявні копії рахунків за електроенергію по особовому рахунку ОСОБА_5 за грудень 2022 року в розмірі 5399 грн., за травень 2022 року по платі за розподіл (доставку) природного газу в розмірі 376,29 грн., за квітень 2022 року за плату за спожитий природний газ в розмірі 6387,57 грн.

11 квітня 2023 року АТ «Креді Агріколь Банк» звернулось до ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_5 , який був позичальником у АТ «Креді Агріколь Банк» і на час відкриття спадщини за кредитним договором залишився борг в розмірі 28559,84 грн. (а. с. 88 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Також в судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_9 показав, що з 2014 року знав ОСОБА_5 з яким підтримував дружні стосунки. У спілкуванні з ним він скаржився на складні стосунки з своїми дочками, які його ображали. ОСОБА_5 за час його знайомства проживав з ОСОБА_2 . З нею разом ОСОБА_5 вів господарство, будував прибудову. Коли помер ОСОБА_5 , він, проходячи мимо двору, бачив декілька разів працівників поліції на території домоволодіння. Потім він дізнався, що підставами виклику працівників поліції були скандали, влаштовані дочками ОСОБА_5 , одна з них вдарила ОСОБА_2 , яка потім зверталась до лікарні.

Свідок ОСОБА_10 показала, що її чоловік є двоюрідним братом померлого ОСОБА_5 . З 2008 року після розлучення ОСОБА_5 з своєю дружиною він проживав з ОСОБА_2 з якою вів господарств, протягом значного часу свого життя до своєї смерті. Будував прибудову до будинку, огорожу. Стосунки з дочками в нього були погані. Після смерті ОСОБА_5 його дочки влаштували скандал, забороняли ОСОБА_2 знаходитися у приміщенні будинку та на подвір`ї, вона була вимушена покинути домоволодіння.

Свідок ОСОБА_11 показала, що знає сім`ю ОСОБА_12 давно, є їх сусідом. ОСОБА_5 ділився з нею про наболіле, яке виникало з першою дружиною, з якою він розірвав шлюб. З 2008 року з ним стала проживати ОСОБА_2 , яка вела господарство з ОСОБА_5 будували прибудову, паркан, тримали птицю, худобу. Після смерті ОСОБА_5 одна з дочок ОСОБА_12 внесла у приміщення будинку ліжко, влаштувала скандал, побила ОСОБА_2 , наслідки ударів вона бачила на голові ОСОБА_2 . ОСОБА_2 доводилось спати у сараї, а потім вона просилась до неї на квартиру, де іноді ночувала. Дочки померлого ОСОБА_5 говорили, що будинок належить їм, а ОСОБА_2 ніхто.

Свідок ОСОБА_13 показала, що її мати з 2008 року проживала з ОСОБА_5 , з яким потім зареєструвала шлюб. Вони проживали у будинку на половині, яка належала ОСОБА_5 , а у другій половині, яка належала його першої дружині, ніхто не проживав. В неї та її сина з ОСОБА_5 відносини були гарні. Вони лікували ОСОБА_5 , однак він помер. Після смерті до її матері ОСОБА_2 приходили дочки ОСОБА_12 , влаштовували скандали, виганяли з будинку, одна з них побила матір. Після того, як матір вийшла з будинку, вони змінили замки як на вхідних дверях будинку, так і на воротах. Вона не змогла зайти на подвір`я та в будинок, щоб забрати свої речі, розпорядитися господарством, яке утримували з ОСОБА_12 . Її матір побила одна з дочок ОСОБА_12 , і вона була вимушена звертатися до лікарні та покинути будинок та домоволодіння.

Свідок ОСОБА_14 показав, що ОСОБА_2 є його бабусею, він не пам`ятає, коли вона стала жити разом з ОСОБА_12 , на той час був малий. Однак його часто привозили до бабусі в село, він ОСОБА_12 називав дідом. Коли ОСОБА_5 помер, бабуся прожила в будинку два тижні, потім прийшли дочки ОСОБА_12 , почали її виганяти, влаштовували скандали, казали, що вона ніхто, а вони спадкоємці свого батька. Він був присутній при цих скандалах. Під час повернення до домоволодіння вони не змогли пройти до садиби, замки були змінені, прийшлось проходити з боку сусідів, однак у будинку також замки були поміняні.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач тривалий час проживала у будинку за адресою АДРЕСА_1 , куди вселилася на законних підставах за згодою власника будинку ОСОБА_5 , з яким в подальшому уклала шлюб, однак після його смерті відповідачі, які є дочками ОСОБА_5 , створюють ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням, в зв`язку з чим право позивача на користування житлом підлягає задоволенню у заявлений нею спосіб шляхом вселення.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд враховує, що відповідачі не зверталися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та про виселення останньої.

Виходячи із наведеного, апеляційним судом відхиляються необґрунтовані доводи п. 2 апеляційної скарги, що оскільки право власності ОСОБА_5 на будинок припинилося в зв`язку з його смертю, то припинилось і похідне від нього право позивача на користування будинком.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що одним із способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи п. 3 апеляційної скарги, що позивач не є власником будинку, не має і прав користування будинком, а відповідно не є і суб`єктом, права якого порушуються внаслідок зазначених в позові дій, які, на думку позивача, були вчинені відповідачами, та що за відсутності у позивача конкретного права воно не могло бути порушене відповідачами та не підлягало захисту.

Апеляційний суд враховує, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19, від 17 квітня 2024 року у справі № 553/1602/21 (провадження № 61-16883св23), від 17 липня 2024 року у справі № 752/7267/21 (провадження № 61-850св24).

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджено та встановлено судом першої інстанцій наявність спору між сторонами щодо користування спірним будинком, про що зазначає сама відповідач у п. 4 апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки належним способом захисту прав позивача, яка була вселена до будинку на законних підставах як член сім`ї власника, тривалий час з 2008 року проживає в будинку та продовжує користуватися ним як своїм житлом, в даному випадку буде задоволення позову щодо її вселення до спірного будинку.

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Оскільки позивачем доведено наявність тривалого постійного зв`язку з будинком, який вона вважає своїм постійним житлом, а натомість відповідачі за вказаною адресою як не зареєстровані, так і фактично не проживають, апеляційний суд відхиляє неспроможні доводи апеляційної скарги, що позивач має зареєстроване місце проживання у м. Києві та ніколи не була зареєстрована у спірному будинку, а також має у власності і інше житло у м. Баришівка.

Доводи апеляційної скарги, що актом обстеження побутових умов від 26 травня 2022 року № 97 підтверджується, що позивач має вільний доступ до будинку, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки вказані обставини спростовуються сукупністю доказів, зібраних в даній справі, які підтверджують чинення відповідачами перешкод позивачу в користуванні будинком, а у акті від 26 травня 2022 року встановлено лише, що будинок АДРЕСА_1 є постійним місцем проживання позивача, яка проживає за вказаною адресою без реєстрації.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що вимога позивача щодо вселення в будинок не є правомірною, суперечить інтересам відповідачів і не може бути задоволена судом, і що правомірною вимогою в даному випадку була б вимога надання матеріальної компенсації за належну позивачу частку в будинку в порядку ст. 358 ЦК України, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази оформлення позивачем та відповідачами, які подали до Баришівської районної державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, права власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, та отримання ними свідоцтв про право на спадщину із визначеними частками у спадковому майні, при цьому позивач, самостійно визначаючи спосіб захисту свого порушеного права, що є її невід`ємним процесуальним правом, просила захистити саме її житлові права як особи, яка на законних підставах вселилася до спірного житлового приміщення, і які не визнаються відповідачами, що і було зроблено судом першої інстанції.

Апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази виділення 42/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі з визначенням конкретних приміщень, відтак судом першої інстанції правомірно вселено ОСОБА_2 до будинку, не вказуючи розміру частки будинку.

Враховуючи наведене, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що позивач, яка в силу закону набула право на спадкування лише будинку, решта з яких успадкована відповідачами, заявила вимогу про вселення до всього будинку, що суперечить ст. 358 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що в ході проживання ОСОБА_2 у спірному будинку внаслідок споживання нею газу виникла заборгованість перед ГК «Нафтогаз», обов`язок з погашення якої поширюється на відповідачів, які є співвласниками будинку в порядку спадкування, не є самі по собі підставою для відмови у позові ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи п. 1 апеляційної скарги щодо безпідставності твердження ОСОБА_2 у позовній заяві про те, що позивач як спадкоємець першої черги з перевагами, вказаними у ст. 1279 ЦК України, фактично за законом успадкувала всього наявного спадкового майна, яке є спільною сумісною власністю з померлим чоловіком ОСОБА_15 , та має право на частку спадщини, на яку претендують відповідачі, враховуючи наступне.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19, зокрема, що активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Розглядаючи даний позов, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що підставою для звернення позивача до суду з даним позовом став захист її порушених житлових прав, і нормами глави 87 ЦК України, яка визначає здійснення права на спадкування, при вирішенні даного спору взагалі не керувався.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що додана до позову заява до органів поліції про вчинення відповідачами самоправних дій не є сама по собі належним доказом факту вчинення таких дій, факт наявності чи відсутності самоправних дій має і повинен бути встановлений в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000100 від 02 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України «Самоправство», та підтверджений вироком у кримінальному провадженні; станом на день ухвалення рішення жодному з відповідачів не була оголошена підозра у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, що вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення протиправно та безспідставно визнано встановленими факти, які мають значення для справи, і насправді є недоведеними.

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини чинення відповідачами перешкод у користуванні житловим будинком, що є предметом доказування в межах даного позову, були встановлені судом першої інстанції не на підставі заяви до органів поліції, а з всієї сукупності доказів, наявних в матеріалах справи, зокрема на підставі показань свідків, які підтвердили відомі їм обставини заміни відповідачами замків на вхідних дверях будинку та на воротах, влаштування скандалів, спрямованих на виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку, при цьому судом не встановлювалось конкретної дати та обставин, за яких відповідні події мали місце, отже, рішення суду першої інстанції в даній справі не може розглядатися як преюдиційне в кримінальній справі № 0000100 від 02 червня 2022 року, у випадку, якщо провадження у даній справі на даний час не завершене.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про протиправність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги по суті спору не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Разом із тим, покладаючи судові витрати солідарно на відповідачів, суд першої інстанції залишив поза увагою, що солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено та суперечить вимогам ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про стягнення з відповідачів судових витрат: судового збору в розмірі 661,33 грн. з кожного та витрат на правничу допомогу в розмірі 1000 грн. з кожного.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 червня 2024 року в частині розподілу судових витрат скасувати і прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 661,33 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. із кожного.

В іншій частині рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.