Справа № 523/3241/24
Провадження №2/523/2763/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2024 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого - судді Сувертак І.В.

при секретарі Мельніченко Г. О.,

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

Установив

Позивач звернувся з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком. Позовні вимоги мотивував тим, що 30 липня 2009 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що зроблений актовий запис №686 та видано відповідне свідоцтво про шлюб № НОМЕР_1 , серія 1-ЖД. У шлюбі у сторін народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія НОМЕР_2 від 25 листопада 2009 року. Сторони шлюбні відносини не підтримують значний проміжок часу. Спільного господарства не ведуть. Примирення між ними не можливе. Відповідачка з 2022 року проживає за межами території України у Республіці Австрії. Шлюб фактично розпався та носить формальний характер, тому підлягає розірванню. Донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком в Україні та знаходиться на його утриманні та вихованні. Окрім того позивач просив суд визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 разом з батьком.

Ухвалою суду від 01 квітня 2024 року суддею прийнято за нормами загального позовного провадження до свого розгляду зазначену цивільну справу, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. (а. с. 69).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Міркун О.С. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та розірвати шлюб укладений між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 30 липня 2009 року, про що зроблений актовий запис №686; визначити місце проживання дитини, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_1 .

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Рупець Н.О. 25 червня 2024 року подала до суду письмову заяви про визнання позову ОСОБА_1 до неї, ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та просить суд задовольнити позов. Представник ідповідачки також подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

В судове засіданні представник третьої особи органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради не з?явився, надав письмові пояснення (а.с.80) в яких пояснив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досягла 14-річного віку, орган опіки та піклування не має правових підстав для надання висновку. Додатково зазначено, що проти розгляду даної справи за відсутності представника органу опіки та піклування - Пересипської районної адміністрації не заперечують.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року N 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2009 року.

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 , серія 1-ЖД, виданим 30 липня 2009 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, з якого вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 30 липня 2009 року, про що складено відповідний актовий запис №686. Прізвище після державної реєстрації шлюбу - чоловіка ОСОБА_5 , дружини ОСОБА_5 (а. с. 74).

Від даного шлюбу позивач та відповідачка мають дитину - неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 25 листопада 2009 року Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №2071. Батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 10,11).

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі тривалий час (понад два роки на день звернення позивача з даним позовом до суду) проживають окремо, відповідачка проживає за межами України, не ведуть спільного господарства та бюджету, між ним припинено сімейні відносини, позивач не хоче продовжувати шлюбні відносини з відповідачкою та спільно проживати з нею однією сім`єю не бажає і не згідний на примирення, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, відповідачка заявлені вимоги повністю визнала та просила суд їх задоволити, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітньої доньки позивача та відповідачки з батьком, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З досліджених в судовому засіданні відповідей № 19-45037/18/24-Вих та № 19-45041/18/24-Вих від 27.06.2024 року та № 19-45674/18/24-Вих від 01.07.2024 року Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адвокатські запити стосовно місцезнаходження позивача ОСОБА_1 , доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вбачається, що відповідачка 08 квітня 2022 року виїхала за межі території України де постійно мешкає за виключенням короткочасних трьох візитів до України. Позивач ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3 знаходяться на території України та з 2022 року за межі території України не виїжджали.

З усних пояснень представника відповідачки встановлено, що вона проживає за кордоном у Республіці Австрії і не заперечує щодо того, щоб місце проживання доньки було визначено з батьком, оскільки на даний час вона не має можливості забрати її до себе, а до України повертатись не планує, а дитина бажає жити в Україні та має намір вступити до вищого навчального закладу в Україні.

Заслухавши представників обох батьків дитини, проаналізувавши всю наявну інформацію з даного питання, враховуючи згоду ОСОБА_2 з даного питання, встановлено, що умов та обставин, які б перешкоджали чи мали б негативні наслідки щодо виховання та розвитку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 не виявлено.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 3 Конвенції "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За статтею 9 Конвенції - дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року у справі N 402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі N 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року.

Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі N 148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач ОСОБА_1 здійснює догляд за дитиною, створив для неї належні побутові умови для проживання, займається її вихованням, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також те, що дитина проживає з батьком у звичних для неї умовах з самого дитинства, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, проживання матері окремо від дитини в іншій країні, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дитини з позивачем.

Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі "Зоммерфельд проти Німеччини" ("Sommerfeld v. Germany") від 08.07.2003, "Цаунеггер проти Німеччини" ("Zaunegger v. Germany") від 03.12.2009).

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам дитини, сім`я фактично розпалась, визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, а навпаки позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог, оскільки таке рішення не суперечитиме найвищим інтересам дитини.

Неподання третьою особою відповідного висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини з одним з батьків суд не вважає перешкодою для ухвалення рішення, оскільки по-перше неможливість його подання на даний час була пояснена представником третьої особи. І на думку суду висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.

Вказаний висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 16 лютого 2022 року справа N 742/710/19 та від 30 листопада 2022 року у справі N 523/11247/19.

З огляду на встановлені у справі обставини, враховуючи інтереси дитини, її вік, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню.

Суд наголошує, що визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

При цьому, суд зазначає, що мама дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок спілкуватися з донькою, піклуватися про її здоров`я, стан її розвитку, незалежно від того з ким вона буде проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

На підставі наведеного, керуючись Конвенцією про права дитини, Законом України "Про охорону дитинства" N 2402-III від 26 квітня 2001 року, ст. ст. 19, 141, 153, 160, 161, СК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273,352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ), третя особа орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради (65025, м. Одеса, пр. Добровольського, буд. 106) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 30 липня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №686, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвати.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Після набрання рішенням суду законної сили копію рішення суду направити до Суворовського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя