справа № 756/7057/24 головуючий у суді І інстанції Діденко Є.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , Третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 976,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 травня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №101799991, за яким відповідачу були перераховані кошти на власну банківську картку у розмірі 10 000,00 грн. ТОВ «МІЛОАН» виконало свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, у той же час відповідач порушила умови кредитного договору та не виконала свої зобов`язання належним чином. 30 вересня 2021 року між ТОВ «МІЛОАОН» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір відступлення прав вимоги № 09Т, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 101799991 від 14 травня 2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс». Станом на 10 травня 2024 року наявна заборгованість у розмірі 27 976,10 грн., з яких 8 671,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 18 305,09 грн. - сума заборгованості за відсотками; 1 000,00 грн. - заборгованість за комісійними винагородами.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року позов ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за Договором про споживчий кредит № 101799991 від 14 травня 2021 року у загальному розмірі 13 346 грн. 00 коп., з яких: 8 671 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 3 675 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками.; 1 000 грн. 00 коп. - заборгованість за комісією за надання кредиту. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 976,10 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» вказує про те, що судом першої інстанції не враховано та не було встановлено, що відповідно до пункту 1.5.2. Договору про споживчий кредит № 101799991 від 14 травня 2021 року пільгова кредитна ставка становить 1,75 %. Згідно з пунктом 1.3. договору, строк дії кредиту на 21 днів з 14 травня 2021 року по 04 червня 2021 року. Відповідно до пункту 1.6. договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Позивач вказує, що укладений між сторонами договір продовжувався на пільгових, а у подальшому на стандартних умовах. У спірному випадку строк кредитування максимально міг бути продовженим на 60 днів, а тому проценти за користування кредитом слід нараховувати на 30 днів (строк початкового кредитування) + 90 днів (30 днів продовження (пролонгації) строку кредитування на пільгових умовах + 60 днів продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах). Крім того, 05 червня 2021 року відповідач сплатила комісії за пролонгацію у розмірі 300,00 грн., 07 червня 2021 року - 485,00 грн., 17 червня 2021 року - 276,00 грн., 08 липня 2021 року - 268,00 грн. Також, на підтвердження законності нарахування заборгованості за відсотками позивачем до позовної заяви було долучено відомості про щоденні нарахування та погашення за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 травня 2021 року ОСОБА_1 з використанням сервісу online-кредитування https://miloan.ua/ подана заявка на отримання кредиту № 101799991.

14 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «МІЛОАН» укладено Договір про споживчий кредит № 101799991 (індивідуальна частина) (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 10 000,00 грн. на строк 21 календарний день, зі сплатою 1,75 % на день, сума процентів у грошовому виразі складає 3 675,00 грн. за 21 день, та за п. 1.5.1 комісія за надання кредиту в сумі 1 000, 00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово.

Згідно з п. 1.5 Договору, загальні витрати Позичальника за кредитом складають 14 675,00 грн., з яких 10 000,00 грн. - основна сума боргу, 3 675,00 грн. - проценти за користування кредитом, 1 000,00 грн. - комісія за надання кредиту.

14 травня 2021 року відповідачу перераховані кредитні кошти на банківську картку у сумі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 27649608 та не заперечується відповідачем.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків та інших витрат.

30 вересня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу № 09Т, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 101799991 від 14 травня 2021 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що враховуючи, що фактично отримані позичальником кошти не повернуто, позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в сумі 8 671,00 грн. та відсотків, нарахованих за 21 календарний день (у межах строку кредитування) з розрахунку 1,75 % на день, що складає 3 675,00 грн. та комісії за надання кредиту 1 000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 101799991 (індивідуальна частина) акцептований 14 травня 2021 року, шляхом підписання електронним підписом ОСОБА_1 .

Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на мобільний номер телефону ОСОБА_1 .

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.

Таким чином, вказаний Договір був підписаний позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий первісним кредитором на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 .

При цьому, ОСОБА_1 не заперечувала факту підписання зазначеного Договору про споживчий кредит.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 фактично визнала позовні вимоги в частині та не погодилась з розміром нарахованих відсотків.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у якій припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».

Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 Постанови.

Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з логікою Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції вказав, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18.

Як вбачається із умов кредитного договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 10 000,00 грн. Кредит надається строком на 21 календарний день з 14 травня 2021 року. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 06 червня 2021 року (п. 1.2. - п. 1.4. Договору).

За положеннями п. 1.5 Договору, загальні витрати Позичальника за кредитом складають 14 675,00 грн., з яких 10 000,00 грн. - основна сума боргу, 3 675,00 грн. - проценти за користування кредитом (розраховані за ставкою 1,75% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом), 1 000,00 грн. - комісія за надання кредиту.

Відповідно до пункту 1.6. Договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Вказуючи про обґрунтованість нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі, зазначеному в позовній заяві, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що оскільки позичальник продовжила користуватися кредитними коштами, строк кредитування пролонговувався у відповідності до положень Розділу 2 Договору.

Апеляційний суд не погоджується з зазначеними доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

Як визначено п. 2.2.1. Договору, у випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний у п. 1.3. Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначено п. 1.5.2. або процента за стандартною (базовою) ставкою, визначено п. 1.6. Договору, в сумі та на умовах, визначених п. 2.3. Договору.

Пунктом 2.3.1.1. Договору визначено, що для продовження строку кредитування за цим пунктом, Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості про кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою, визначеною п. 1.5.2 Договору.

Крім того, п. 2.3.1.2. Договору визначено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Зазначеним пунктом також передбачено, що користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). При цьому, якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6. Договору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Обґрунтовуючи факт пролонгації строку кредитування на пільгових умовах позивач зазначає, що 05 червня 2021 року відповідач сплатила комісії за пролонгацію у розмірі 300,00 грн., 07 червня 2021 року - 485,00 грн., 17 червня 2021 року - 276,00 грн., 08 липня 2021 року - 268,00 грн. Тому, до 11 липня 2021 року проценти нараховувались на пільгових умовах. У подальшому, оскільки відповідач так само продовжила користування кредитом, але не вчинила дій, необхідних для пролонгації договору на пільгових умовах, з 12 липня 2021 року по 19 серпня 2021 року, проценти нараховувались за стандартною процентною ставкою.

Разом з тим, жодних належних доказів таким обставинам матеріали справи не містять.

Так, належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Зазначені позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення, не є первинними документами, які підтверджують користування кредитом та сплату коштів, в даному випадку комісії, з якою умовами договору пов`язано продовження дії договору.

Вказані відомості з зазначенням конкретних розмірів заборгованості, сплачених сум є документами, що створені самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, фактично є твердженням позивача, яке не може бути доказом наявності як самої заборгованості так і здійснених виплат відповідача по поверненню кредиту та сплаті комісій.

За таких обставин, суд не може покласти в основу судового рішення твердження позивача про те, що відповідач здійснювала дії, необхідні для продовження строку кредитування на пільгових умовах, зокрема, сплачувала за це комісію, а у подальшому договір продовжувався автоматично і проценти нараховувались за стандартною процентною ставкою.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за межами 21 дня кредитування, що визначено договором, позивач посилався на факт пролонгації договору, що на його думку відбувся.

При цьому позивач не звернув уваги, що не повернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 21 дня кредитування, свідчить не про продовження строку договору, як це зазначено в п. 2.2.1. Договору, а про не належне виконання позичальником своїх зобов`язань.

Як наслідок, п. 2.3.1.1 договору визначено відповідні комісії, за управління та обслуговування кредиту, за період, що перевищує строк користування кредитом, а саме 3% за користування коштами протягом 3 днів, понад строк в 21 день, 5% за користування коштами протягом 7 днів, понад строк в 21 день та 10% за користування коштами протягом 15 днів, понад строк в 21 день.

Зі змісту вказаних положень договору вбачається, що зазначені комісії договір пов`язує з не поверненням у встановлений договором строк кредитних коштів, а відтак по суті це є санкцією для позичальника.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду із позовом позивач не заявляв вимоги про застосування судом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до стягнення на користь позивача відсотків, нарахованих за межами строку кредитування, що визначений в п. 1.3, 1.4 Договору, оскільки підставою до їх нарахування фактично є не належне виконання позичальником умов договору, а саме не повернення кредитних коштів у встановлений п. 1.4 договору строк, що має наслідком відповідальність визначену ст. 625 ЦК України, а не право нараховувати відсотки в збільшеному розмірі на підставі ст. 1048 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та правовим позиціям Верховного Суду, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою до обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.