Номер провадження: 22-ц/813/4943/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/12345/23

Номер провадження: 22-ц/813/4943/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Губара Д.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Акціонерне товариство «Укрпошта»,

розглянув відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Тополевої Ю.В. 20 лютого 2024 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому після збільшення розміру позовних вимог 22.01.2024 року, остаточно просить: 1) поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу - Групи обробки і контролю первинної документації Сектору підтримки фінансових та не фінансових операцій відділень поштового зв`язку Одеського регіону Акціонерного товариства «Укрпошта»; 2) стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 листопада 2021 року по 22 січня 2024 року в сумі 30 8528,87 грн.. Також позивачка просить стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на її користь усі понесені судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі - 20 000 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 27.06.2022 року визнано незаконним та скасовано Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25.11.2021 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 25 листопада 2021 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням.

29.03.2023 року було надіслано заяву представника, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Одеської дирекції AT «Укрпошта» із проханням добровільно виконати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27.06.2022 року, поновити на роботі ОСОБА_1 із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповіддю Одеської дирекції AT «Укрпошта» від 07.04.2023 року було відмовлено у поновленні ОСОБА_1 на роботі (посаді) із виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, зазначивши, що у позовній заяві ОСОБА_1 не було вимог про поновлення її на роботі. Тому у мотивувальній, резолютивній частинах вказаного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27.06.2022 року відсутнє зобов`язання AT «Укрпошта» поновити ОСОБА_1 на роботі.

Отже, позивачка вважає, що відповідач не виконав добровільно чинне рішення суду, яким було визнано незаконним та скасовано Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25.11.2021 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 25 листопада 2021 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням (Т. 1, а. с. 1 13, Т. 2, а. с. 95 99).

Позиція відповідача в суді першої інстанції

АТ «Укрпошта» у відзиві на позов просить у його задоволенні відмовити у повному обсязі.

Відповідач вказує на те, що 25.11.2021 року ОСОБА_1 була звільнена з посади наказом відповідача № 5169-к, який скасований рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2022 р. (справа № 522/59/22). Однак, зазначеним рішенням одночасно відмовлено в задоволенні інших вимог позивачки: - змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 ; - стягнути з AT «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу; - стягнути з AT «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги; - стягнути з AT «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди.

Таким чином, вимоги щодо поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача оплати за час вимушеного прогулу при розгляді справи № 522/59/22 позивачкою не заявлялись.

Окрім того, підстави позову зводяться до незгоди з рішенням суду та фактичної переоцінки вже досліджених та встановлених судовим рішенням обставин, яке набрало законної сили, предмету та підстав позову, незважаючи на закріплену діючим ЦПК України заборону повторного звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси не встановлено, що позивачка звільнена незаконно. Вона є працівником підприємства, а тому вимушеного прогулу не відбулося і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Крім того, відповідач вказує на пропуск строку на звернення до суду із вказаним позовом (Т. 2, а. с. 38 55).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2024 року залишено без задоволення вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 пропустила встановлений трудовим законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав. Строк в один рік, протягом якого суд може поновити позивачу строк для звернення до суду на підставі статті 234 КЗпП України, є присічним, та сплив - 25 листопада 2022 року (Т. 2, а. с. 111 114).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Чумаченко С.О., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.02.2024 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Стягнути з АТ «Укрпошта» судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу в розмірі - 20 000 грн..

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що помилковими є висновки суду першої інстанції про пропуск строку на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки судом першої інстанції не було враховано положення п. 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України (Т. 2, а. с. 116 121).

Позиція відповідача в апеляційній інстанції

АТ «Укрпошта» у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що підтримує доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, та звертає увагу, що у позивачки відсутнє порушене, невизнане або оспорене відповідачем право (Т. 2, а. с. 138 143).

Рух справи в апеляційному суді

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.04.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка С.О., діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.02.2024 року (Т. 2, а. с. 128 128 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.05.2024 року закінчено підготовку справи до розгляду. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні апеляційної інстанції (Т. 2, а. с. 134).

У судовому засіданні адвокат Ніц А.С., діючий від імені ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник АТ «Укрпошта» - Ніколенко Г.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Чумаченка С.О., діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає задоволенню частково.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

12.05.2011 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду оператора поштового зв`язку 1 класу у 98 відділення зв`язку поштамт-центру поштового зв`язку №1 ОДУДППЗ «Укрпошта» (наказ №997-к від 04.05.2011), що підтверджується відповідним записом № 35 у трудовій книжці позивача (Т. 1, а. с. 44).

Згідно довідки про доходи № 585, ОСОБА_1 дійсно працювала в Одеській дирекції ПАТ «Укрпошта» в період з 12.05.2011 року по 01.02.2021 року, та за два останні місяці роботи отримала заробітну плату в розмірі 21 525,14 грн. (Т. 1, а. с. 41).

25.11.2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (наказ 5169-к від 25.11.2021). Того ж дня ОСОБА_1 отримала копію наказу № 5169-к, про що свідчить її підпис на наказі (Т. 1, а. с. 42).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2022 р. по справі № 522/59/22 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25.11.2021 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 25 листопада 2021 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням. В задоволенні решти вимог відмовлено (Т. 1, а. с. 19 - 27).

14 лютого 2023 року постановою Одеського апеляційного суду у справі № 522/53/22 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2021 року залишено без змін.

02 серпня 2022 року наказом № 2398-к на виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2021 року скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25.11.2021 року (Т. 1, а. с. 131).

Відповіддю № 103.003.-10542-23 від 23.08.2023 року представнику ОСОБА_1 адвокату Чумаченку С.О. повідомлено про виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2021 року. Зазначено про те, що з урахуванням скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 вона вважається працівником Укрпошти. Проте обов`язок щодо її поновлення судом не встановлений та відповідна позовна вимога не заявлялась. Враховуючи її відсутність на роботі, заробітна плата після 25.11.2021 року не нараховувалась (Т. 1, а. с. 205 -206).

Між сторонами виникли трудові правовідносини щодо поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі, відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка пропустила строк на звернення до суду із вказаним позовом, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина друга статті 233 КЗпП України).

Разом із тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України строк дії карантину неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року включно.

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22).

25 листопада 2021 року, тобто під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), ОСОБА_1 була звільнена відповідно до ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 5169-к від 15.04.2022 року, а позов про поновлення на роботі подано до суду - 16.06.2023 року засобами поштового зв`язку, тобто на момент дії на території України вказаного карантину, позивачкою не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Щодо вимог про поновлення на роботі, колегія суддів виходить з наступного

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14.02.2023 року, визнано незаконним та скасовано Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №5169-к від 25.11.2021р., яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 25 листопада 2021 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням.

У вказаній справі було встановлено, що відповідачем самовільно змінено підстави звільнення, у зв`язку із чим наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25.11.2021 року підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної правової підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновленим на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, з ухваленням рішенням про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 із займаної нею посади, АТ «Укрпошта» повинно було поновити останню на роботі.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, у разі вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п.4 вказаного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13.

Згідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду «вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника».

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У зв`язку з поновленням на роботі, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. Обрахунок середнього заробітку для стягнення середнього заробітку за вимушений прогул здійснюється у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 05.02.1995 року.

Апеляційний суд при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходить з наступного.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося - 25.11.2021 року, то обчислювати середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно з заробітної плати за вересень та жовтень 2021 року.

Однак, як встановлено матеріалами справи ОСОБА_1 у вказаний період часу не працювала.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2021 року у справі №522/4530/21, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17.02.2022, задоволено частково позов ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №153-к від 12.01.2021, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 01 лютого 2021 року, на підставі пункту 2 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей. Ухвалено поновити ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 01 лютого 2021 року. Стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2021 року по 11 жовтня 2021 року в сумі - 96 035,82 грн.. Стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 7 000,00 грн.. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі - 22 500 грн..

У вказаному судовому рішенні встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає - 551 грн. 93 коп..

Колегія суддів не погоджується із заявленою кількістю робочих днів вимушеного прогулу, зазначеного позивачкою у заяві про збільшення позовних вимог за період з 25.11.2021 року по 22 січня 2024 року, з огляду на наступне.

Виходячи із позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Колегія суддів вважає, що вказаний період необхідно обраховувати з моменту звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, тобто з 16.06.2023 року (за період розгляду спору).

З огляду на вказане, кількість робочих днів вимушеного прогулу з 16.06.2023 року по 22.01.2024 року складає - 157 робочих днів.

Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача, складає 86 653,01 грн. = 551,93 грн. х 157 робочих днів, який визначений без відрахування податку на доходи фізичних осіб і інших загальнообов`язкових платежів, суми яких підлягають утриманню при виплаті вказаної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В абзаці п`ятому пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено наступне: «Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення». Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. При цьому, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Розподіл судових витрат

У суді першої інстанції позивачем заявлялось клопотання про стягнення судових витрат під час розгляду справи, витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн..

Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнення від сплати судового збору у всіх судових інстанціях.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору встановлюються у таких розмірах - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» установдено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року у розмірі 2 684 гривні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається, у позовах про стягнення грошових коштівсумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному порядку.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 86 653,01 грн., то з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Отже, за вимоги майнового характеру судовий збір в суді першої інстанції становив 1 073,60 грн. = 86 653,0 1грн. х 1%, що менше 0,4 прожиткового мінімуму працездатних осіб на 2023 рік.

Відповідно до вимог п. п. 1.6.1 ч. 2, ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VI (у редакції на день подачі апеляційної скарги), розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, у даному випадку сума судового збору для сплати за подання апеляційної скарги становить - 1 610,40 грн. (1073,60 х 150%).

З урахуванням положень статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2 684 грн..

Щодо витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 та ч.ч.1, 3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Надані докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає недостатніми, оскільки неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року у справі №638/7748/18.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення, за вищевказаного обґрунтування.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2024 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта».

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» () на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 16.06.2023 року по 22.01.2024 року в розмірі 86 653 (вісімдесят шість тисяч шістсот п`ятдесят три) грн. 01 коп., з утриманням з цієї суми при її виплаті установлених законодавством податків та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта»() на користь держави судовий збір у розмірі - 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 12 липня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе