КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6212/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року м. Київ

Справа № 361/5546/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Немировської О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, яка подана представником ОСОБА_3 , Броварської окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Київській області, яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Радзівіл А.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Броварська окружна прокуратура про стягнення витрат та збитків у зв`язку із безпідставним вилученням майна,

встановив:

25 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Броварська окружна прокуратура про стягнення витрат та збитків у зв`язку із безпідставним вилученням майна.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 02 листопада 2020 року працівниками Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області проведено незаконний огляд та вилучення належного на праві приватної власності ОСОБА_1 транспортного засобу, а саме: трактора марки «ТЕRЕХ» моделі «ТLВ 990» з д.н.з.: НОМЕР_1 , VІN-код: НОМЕР_2 .

Так, увечері, 02 листопада 2020 року, прибувши до свого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 побачив, як невідомі йому чоловіки в присутності правників поліції вантажать на евакуатор належний йому трактор. Також там були присутні активісти ГО «Стоп корупція», які стверджували, що нібито його трактор причетний до незаконного видобутку корисних копалин. Працівники поліції пояснили, що трактор є тимчасово вилученим майном. На вимогу ОСОБА_1 його до огляду залучено не було, жодних документів про вилучення вручено також не було. Після дзвінка ОСОБА_1 на лінію «102» на місце прибув екіпаж патрульної поліції, які прийняли від нього заяву про протиправні дії щодо його трактора, але трактор все-одно був евакуйований в невідомому напрямку.

На вимогу ОСОБА_1 надати йому документи щодо вилучення чи арешту майна працівники поліції проігнорували та нічого не надали, до процесуальних дій як власника не залучили. ОСОБА_1 пояснював працівникам поліції, що ця техніка не причетна до будь-яких правопорушень і просив їх надати документи, на підставі яких вони вивозили техніку та повідомити у зв`язку з чим, однак йому відмовили. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу залишилось в кабіні трактора та було вилучене поліцією разом з трактором.

04 листопада 2020 року після звернення ОСОБА_1 до Броварської місцевої прокуратури йому повідомили, що вказана техніка буде арештована судом, про що погоджене та внесене відповідне клопотання.

06 листопада 2020 року за результатами розгляду клопотання про арешт трактора слідчим суддею Броварського міськрайсуду Київської області Телепенько А.Д. у справі № 361/7694/20 постановлено ухвалу про відмову в задоволенні вказаного клопотання про арешт згаданого трактора, як безпідставного.

Фактично трактор був повернутий 13 листопада 2020 року. При цьому ОСОБА_1 змусили заплатити за зберігання і транспортування власного трактора на штрафмайданчик ТОВ «Бум Бир», який розташований за адресою: вулиця Милославська, 2, Деснянський район, м. Київ. Сума за це була сплачена в розмірі 9620 грн. Кошти були сплачені ТОВ «Бум Бир», що підтверджується товарним чеком від 13.11.2020 року № 0122.

Умовою повернення за рішенням суду тимчасово вилученого майна товариство висунуло оплату вартості зберігання, що позивач і зробив. Однак позивач вказує на те, що він сплатив кошти, які мали за рішенням поліції бути сплачені з держбюджету.

Крім того, позивач зазначає, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець із офіційним КВЕД: 77.31 «Надання в оренду сільськогосподарських машин і устаткування». Вилучений в нього трактор він постійно здавав в оренду. Так, станом на момент вилучення позивач здавав вказаний трактор в оренду за ціною - 600 грн за годину. З 02 до 13 листопада 2020 року це було зробити неможливо через безпідставне вилучення трактора працівниками поліції. Згідно з відповіддю на адвокатський запит від ОСОБА_5 від 18 травня 2021 року, він звертався до ОСОБА_1 03 листопада 2020 року для оренди трактора на два тижні з ціною оренди (600 грн/год.) 4 800 грн на добу на 2 тижні. Однак, в оренді було відмовлено через те, що трактор вилучений. Таким чином, розмір недоотриманої вигоди ОСОБА_1 через протиправне вилучення техніки складає 52 800 грн (11 днів ? 4 800 грн).

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив стягнути з Державного казначейства України на його користь 9620 грн понесених витрат за зберігання вилученого майна, 52 800 грн заподіяної шкоди у вигляді упущеної вигоди, витрати на правову допомогу адвоката в справі в сумі 15 000 грн. та сплачений позивачем судовий збір в сумі 908 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 9620 грн понесених витрат за зберігання вилученого майна. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову про стягнення упущеної вигоди. В позовній заяві позивач вказував, що мало місце протиправне вилучення власності у позивача. Необґрунтованість та незаконність вилучення майна встановлена ухвалою слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про арешт, що доводиться і тим, що ніяких слідчих дій з цим трактором не проводилось і необхідності його вилучення і доставки в м. Київ не було.

Позивач, який зареєстрований як фізична особа-підприємець, є власником вказаного транспортного засобу та систематично на підприємницькій основі здавав в оренду вказане майно. Станом на момент вилучення ОСОБА_1 систематично здавав вказаний трактор в оренду за 600 грн за годину. У період протиправного вилучення трактора до ОСОБА_1 звертався майбутній орендар ОСОБА_5 для оренди трактора, однак позивач змушений був відмовити в оренді саме через його вилучення. Свідок ОСОБА_5 був допитаний в суді та підтвердив вказані обставини. Отже, на підставі досліджених судом та наявних в матеріалах справи доказів можна стверджувати, що якби трактор позивача не був протиправно та безпідставно вилучений, то позивач реально отримав би прибуток від надання в оренду цього трактора ОСОБА_5 . Вказані докази ніяким чином не спростовані відповідачами, позиція відповідачів та третьої особи базується тільки на різному трактуванні норм законодавства.

Не погоджуючись з рішенням, представник ГУ ДКСУ у Київській області - Жилін О.Ф. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує, що Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України. Водночас Держава Україна є самостійним учасником цивільних відносин (ч. 1 ст. 2 ЦК України). Таким чином, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. В підтвердження наведеного посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19, від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17.

Відповідно до вимог чинного законодавства України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів, приватних підприємств.

Суд першої інстанції неправильно зазначив відповідача у справі - Державне казначейство України, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» Державне казначейство України було ліквідовано та указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/201 «Про Положення про Державну казначейську службу України» встановлено, що Державна казначейська служба України є правонаступником прав та обов`язків Державного казначейства України.

Також зазначає, що суд першої інстанції позов задоволено частково, тоді як витрати на правничу допомогу задоволенні у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, керівник Броварської окружної прокуратури - Пономаренко В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. У вступній та резолютивній частині рішення визначено відповідачем у справі Державне казначейство України. Проте, постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» Державне казначейство України було ліквідовано та указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/201 «Про Положення про Державну казначейську службу України» встановлено, що Державна казначейська служба України є правонаступником прав та обов`язків Державного казначейства України. З огляду на що є достатні підстави для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Суд першої інстанції належним чином не обґрунтував складу правопорушення, який виразився у діях/бездіяльності ГУ НП у Київській області та Броварської окружної прокуратури, а також не дослідив причини, умови та обставини щодо тимчасово вилученого майна.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування положень пп. 20, 27, 32 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням та пересилання, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104, оскільки положення п. 32 зазначеного Порядку застосовуються виключно до майна, що є речовим доказом в межах кримінального провадження. Водночас, належний позивачу трактор не був визнаний у встановленому КПК України порядку речовим доказом в межах кримінального провадження.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою органів досудового розслідування та прокуратури та шкодою, відтак обставин, передбачених ст. ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України, як підстав відповідальності за завдану шкоду, позивач не довів.

Судом першої інстанції позов задоволено частково, тоді як витрати на правничу допомогу задоволенні у повному обсязі. Суд першої інстанції не взяв уваги, що предмет спору у цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а отже обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Не погоджуючись з рішенням, представник ГУ НП в Київській області - Кшемінська Ю.І. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що позивачем не підтверджено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, з яким законодавство пов`язує застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків (у даному випадку - стягнення упущеної вигоди), а тому підстави для задоволення позову відсутні. Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку, а отже такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтвердженні відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Жодних підтверджень того, що позивач здавав в оренду техніку (трактор) не надано, а отже твердження позивача є голослівними.

Щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, то необхідно зазначити, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у цій справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , керівник Броварської окружної прокуратури - Пономаренко В., вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, просить рішення суду скасувати. Доводи відзиву на апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , є ідентичними доводам апеляційної скарги, поданої керівником Броварської окружної прокуратури - Пономаренком В.

У відзиві на апеляційні скарги, подані Броварською окружною прокуратурою та ГУ ДКСУ у Київській області, представник позивача - ОСОБА_2 просить залишити апеляційні скарги відповідачів без задоволення, апеляційну скаргу сторони позивача задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заподіяної шкоди у вигляді упущеної вигоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вказує, що із ухвали слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна вбачається, що у судовому засіданні слідчий ОСОБА_6 посилався на те, що вказаний трактор є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, може зберігати на собі його сліди, та є речовим доказом. Таким чином, в справі наявний письмовий доказ того, що вилучений трактор набув статусу речового доказу в кримінальному провадженні.

На підставі досліджених судом доказів можна достовірно стверджувати, що якби трактор позивача не був протиправно вилучений, то позивач реально отримав би прибуток від надання в оренду цього трактора ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги ГУ ДКСУ у Київській області, Броварської окружної прокуратури, ГУ НП в Київській області підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що із ухвали слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна вбачається, що у судовому засіданні слідчий ОСОБА_6 посилався на те, що вказаний транспортний засіб є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, може зберігати на собі його сліди, та є речовим доказом, при цьому керувався ст. ст. 98, 170 КПК України. Тому з огляду на викладене суд дійшов висновку, що стягненню підлягає з Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 понесені витрати за зберігання вилученого майна в сумі 9620 грн.

Суд дійшов висновку про відсутність належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в частині стягнення 52 800 грн заподіяної шкоди у вигляді упущеної вигоди, тому відмовив у задоволенні цих позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 02 листопада 2020 року працівниками Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області проведено огляд та вилучення належної на праві приватної власності ОСОБА_1 техніки, а саме: трактора марки «ТЕRЕХ» моделі «ТLВ 990», д.н.з.: НОМЕР_1 , VІN-код: НОМЕР_2 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що увечері ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувши до свого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 побачив як невідомі йому чоловіки в присутності правників поліції вантажать на евакуатор належний йому вищезгаданий трактор. Також там були присутні активісти ГО «Стоп корупція», які стверджували, що нібито його трактор причетний до незаконного видобутку корисних копалин. Працівники поліції пояснили, що трактор є тимчасово вилученим майном. На вимогу ОСОБА_1 його до огляду залучено не було, жодних документів про вилучення вручено також не було. Після дзвінка ОСОБА_1 на лінію «102» на місце прибув екіпаж патрульної поліції, які прийняли від нього заяву про протиправні дії щодо його трактора, але трактор був евакуйований в невідомому напрямку.

04 листопада 2020 року після звернення ОСОБА_1 до Броварської місцевої прокуратури, йому повідомили, що вказана техніка буде арештована судом, про що погоджене та внесене відповідне клопотання до Броварського міськрайонного суду Київської області.

06 листопада 2020 року за результатами розгляду клопотання про арешт вказаного трактора слідчим суддею Броварського міськрайсуду Телепенько А.Д. у справі № 361/7694/20 постановлено ухвалу про відмову в задоволенні вказаного клопотання про арешт належного позивачу трактора, як заявленого безпідставно.

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області із заявою про повернення протиправно вилученого майна.

Згідно з товарним чеком від 13 листопада 2020 року № 0122 ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Бум Бир», який розташований за адресою: вул. Милославська, 2, Деснянський район, м. Києв, суму послуг за транспортування та зберігання трактора в розмірі 9620 грн.

Згідно інформації із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 , зареєстрований фізичною особою-підприємцем та в тому числі надає в оренду сільськогосподарські машини і устаткування.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що внаслідок незаконних дій слідчого ГУ НП у Київській області щодо вилучення належного йому на праві власності трактора марки «ТЕRЕХ» йому було завдано майнових збитків на суму 9 620 грн., яку він був змушений сплатити за зберігання і транспортування власного трактора на штрафмайданчик ТОВ «Бум Бир».

Згідно з ч. ч. 1, 2 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174цього Кодексу.

Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, обов`язок органу, який вилучив майно, належно його зберігати та повернути особі, у якої воно було вилучено, прямо передбачений чинним законодавством.

Постановою Кабінетів Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 затверджений Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі - Порядок № 1104).

Згідно з пунктом 8 зазначеного Порядку № 1104 відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, дізнавач, який здійснює таке провадження.

Пунктом 32 Порядку № 1104 встановлено, що фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. Граничний розмір таких витрат не може перевищувати суми, обчисленої на підставі первинних документів, які підтверджують витрати.

Отже, зазначеним нормативним актом встановлений порядок зберігання речового доказу і визначений порядок відшкодування витрат за його утримання.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій справі встановлено, що ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2020 року у справі № № 361/7694/20 у задоволенні клопотання слідчого СВ Броварського відділу поліції ГУ НП в Київській області Желізняка А.І., погодженого прокурором Броварської місцевої прокуратури Гладиш Т.С., про арешт майна за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002597 від 14.10.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 239-2 КК України, відмовлено. Тимчасово вилучений трактор марки «TEREX» моделі «ТЕВ 990» р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 (model НОМЕР_4 ), вказано негайно повернути особі, в якої його було вилучено.

Зазначена ухвала слідчого судді мотивована тим, що трактор марки «TEREX» моделі «ТЕВ 990» р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 (model НОМЕР_4 ), вилучений під час огляду місця події 02 листопада 2020 року на ділянці місцевості поблизу будинку № 180 по вул. Вегівській в СТ «ВЕГА» в с. Пухівка Броварського району Київської області, не підпадає під критерії знарядь злочину, предметів, які зберегли на собі сліди злочину, об`єктів злочинних дій, так як будь-які докази цього в матеріалах провадження відсутні, тому підстави накладення арешту на це майно відсутні.

Також судом встановлено, що вилучений у позивача трактор марки «TEREX» моделі «ТЕВ 990» р.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 (model НОМЕР_4 ) перебував на зберіганні на штрафмайданчику ТОВ «Бум Бир`у період з 02 по 13 листопада 2020 року, за що позивач був змушений сплатити 9620 грн.

Встановивши, що внаслідок незаконного вилучення слідчим ГУ НП у Київській областіналежного позивачу майна останній поніс витрати на зберігання та транспортування трактора у сумі 9620 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що понесенні позивачем є збитками в розумінні статті 23 ЦК України та підлягають відшкодуванню позивачу.

У постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала: «відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані».

Позивач при зверненні до суду з вимогами про стягнення упущеної вигоди має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вимоги про відшкодування упущеної вигоди не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та базуватися на прогнозах, а повинні мати чітке документальне обґрунтування. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення.

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16 та Верховним Судом у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 672/778/16-ц , від 24 квітня 2024 року у справі № 607/4633/20.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На обґрунтування вимог про стягнення упущеної вигоди, позивач надав відповідь на адвокатський запит від ОСОБА_5 від 18 травня 2021 року, згідно з якою останній звертався до ОСОБА_1 03 листопада 2020 року для оренди трактора на два тижні з ціною оренди (600,00 грн/год.) 4 800 грн на добу на 2 тижні. Однак, в оренді було відмовлено через те, що трактор вилучений.

Вказана відповідь, датована 21 травня 2021 року, не може свідчити про те, що позивач мав і повинен був отримати дохід за договором оренди трактора, ймовірно укладеним з ОСОБА_5 у період з 03 листопада 2020 року по 13 листопада 2020 року, коли трактор був вилучений.

Доводи апеляційної скарги сторони позивача про те, що ОСОБА_1 систематично здавав вказаний трактор в оренду за 600 грн за годину, не підтверджені належними доказами. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що позивач здавав належний йому трактор в оренду.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку, а отже такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б слідчий ГУ НП у Київській областіне здійснював протиправних дій щодо вилучення трактора.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача упущеної вигоди.

Доводи апеляційної скарги Броварської окружної прокуратури про те, що суд помилково застосував до спірних правовідносин положення Порядку № 1104, оскільки належний позивачу трактор не був визнаний у встановленому КПК України порядку речовим доказом в межах кримінального провадження, є необґрунтованими, оскільки із ухвали слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2020 року у справі № 361/7694/20 про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна вбачається, що у судовому засіданні слідчий ОСОБА_6 посилався на те, що трактор є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, може зберігати на собі його сліди, та є речовим доказом.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого суду про те, що кошти в розмірі 9620 грн. підлягають стягненню на користь позивача із Державної казначейської служби України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16 вказала: «Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року N 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду».

Відшкодування такої шкоди здійснюється з Державного бюджету України згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, тому суд не має визначати такий порядок, зокрема, шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про списання коштів з єдиного казначейського рахунка.

Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Суд першої інстанції на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів із Державного казначейства України. Тому резолютивну частині рішення суду першої інстанції слід змінити, зазначивши, що такі кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи також полягають у тому, що суднеправильно зазначив відповідача у справі - Державне казначейство України, адже постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» Державне казначейство України було ліквідовано та указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/201 «Про Положення про Державну казначейську службу України» визначено, що Державна казначейська служба України є правонаступником прав та обов`язків Державного казначейства України.

Проте такі доводи не можуть бути підставою для скасування вказаного рішення, оскільки з матеріалів справи встановлено, що фактично участь у справі як відповідач приймала та подавала відзив на позовну заяву Державна казначейська служба України, яка є правонаступником прав та обов`язків Державного казначейства України ( а.с. 57-59, т. 1)

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Разом з тим, відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що 15 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Мельником О.В. укладено договір про надання правничої допомоги № 2, за умовами якого сторони домовилися, що адвокат Мельник О.В. бере на себе зобов`язання, а клієнт уповноважує адвоката надавати правову допомогу (представництво та захист інтересів) ОСОБА_1 як позивача у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України та ГУ НП у Київській області про стягнення витрат у зв`язку із безпідставним вилученням техніки у кримінальному провадженні № 0002597 від 14 жовтня 2020 року за ч. 2 ст. 239-2 КК України у судах всіх інстанцій зі всіма правами представника позивача без обмежень. Сума оплати на виконання доручення та цього договору сторони визначили 15 000 грн., яка є гонораром адвоката згідно з цим договором у твердому виразі.

08 грудня 2022 року представником позивача - адвокатом Мельником О.В. складено детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, згідно з яким адвокат надав наступні послуги: зібрано та вивчено матеріали справи щодо вилучення техніки (отримано ухвалу суду, довідки, витяг з реєстру ФОП та інші документи); надано адвокатський запит та опитано свідка; проведено аналіз оголошень про оренду техніки; надані усні консультації; підготовлено та подано позовну заяву; прийнято участь в одному судовому засіданні, з подання клопотань та заперечень, виступом, на 14.02.2022 року запланована участь ще в одному судовому засіданні.

08 грудня 2022 року адвокат Мельник О.В. склав квитанцію (узагальнюючу) № 1 про оплату послуг адвоката, у якій підтвердив, що клієнт ОСОБА_1 здійснив оплату послуг адвоката Мельника О.В. за договором про надання правничої допомоги від 15 квітня 2021 року в сумі 15 000 грн.

Оцінивши надані стороною позивача докази на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що позивач довів належними та допустимими доказами розмір витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог.

Разом з цим, суд першої інстанції помилково стягнув на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката в сумі 15 000 грн., не врахувавши, що позовні вимоги задоволено частково, тоді як ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено застосування судом при розподілі судових витрат принципу пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову.

У цій справі позивачем були заявлені позовні вимоги майнового характеру, про стягнення на користь позивача: 9620 грн. понесених витрат за зберігання вилученого майна, 52 800 грн. заподіяної шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Рішенням суду позов задоволено частково, а саме в частині позовних вимог про стягнення 9 620 грн. понесених витрат за зберігання вилученого майна (15,4 % від загальної ціни позову), в іншій частині відмовлено.

Таким чином, із Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2310 грн (15 000 грн ? 15,4 %).

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційних скарг ГУ ДКСУ у Київській області, Броварської окружної прокуратури, ГУ НП в Київській області, тому оскаржуване рішення в резолютивній частині підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, яка подана представником ОСОБА_3 , Броварської окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Київській області, яка подана представником ОСОБА_4 , - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2022 року - змінити, виклавши абзаци другий, третій резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 9620 (дев`ять тисяч шістсот двадцять) гривень понесених витрат за зберігання вилученого майна.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати: витрати на правову допомогу адвоката в сумі 2310 (дві тисячі триста десять) грн. та сплачений позивачем судовий збір в сумі 908 грн.»

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Немировська О.В.