Номер провадження: 22-ц/813/2836/24
Справа № 523/3030/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової Ю.П., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Соболєва Р.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Устимчика Михайла Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить стягнути з останнього на свою користь моральну шкоду, що вчинена внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 91 300,00 грн. разом із судовими витратами.

Вимоги позову позивач мотивує тим, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 093622 від 19 липня 2018 року ОСОБА_3 19 липня 2018 року близько 16:30 годин, керуючи транспортним засобом марки Toyota Avensis, р/н НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , при в`їзді на територію двору не надав перевагу у русі автомобілю марки BMW 745і, р/н НОМЕР_2 , який рухався по вул. Ак. Заболотного в м. Одесі та яким керував ОСОБА_1 , внаслідок чого допустив з ним зіткнення. В результаті дорожньо-траснпортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення ОСОБА_3 вимог п. 10.2 ПДР. Через дії відповідача та не бажання повертати суму матеріальної шкоди у добровільному порядку ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Крім того, йому було заподіяно стрес, душевні та моральні страждання та переживання, внаслідок чого йому була спричинена моральна шкода.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року у задоволенні позовної заяви відмовлено.

При винесенні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції виходив з такого мотивування, що надання позивачем в якості доказів на підтвердження своїх позовних вимог копій постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 14.08.2019 у справі №523/10790/18 та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.07.2022 у справі №523/13697/20, не є належними та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України . Отже, аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вимоги позову, а тому у суду відсутні підстави для його задоволення.

Короткий виклад вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій останній просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в наслідок неправомірних дій відповідача, були порушені нормальні життєві зв`язки з партнерами, так як позивач є діловою особою, очільником політичної партії та громадського об`єднання, що виразилися у фізичному болю, стражданнях, у зв`язку із пошкодженням майна позивача , а також протиправної поведінки відповідача, що виразилась у затягуванні судових процесів. Враховуючи викладені підстави вважав, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовної заяви позбавив позивача на захист свого порушеного права, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями відповідача.

Вважав , що судом першої інстанції порушено вимоги процесуального права предбачені ч.1 ч.5 ст. 263 ЦПК України, через неповноту та не всебічність з`ясування обставин справи. Також зазначав, що судом першої інстанції не враховано доводи і аргументи зазначені у відповіді на відзив та не надано належної процесуальної оцінки.

Явка в судове засідання

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. В судове засідання не з`явились . Клопотань про відкладення до суду не надійшло. Що не заважає відповідно до вимог чинного ЦПК України розглянути справу за наявними матеріалами справи.

Позиція апеляційного суду

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судова колегія дослідивши мотиви з яких виходив суд першої інстанції вважає прийняте рішення з додержанням закону, а тому підлягає залишенню без змін з огляду на наступне.

Так, із копії постанови Суворовського районного суду міста Одеси від 14.08.2019 у справі №523/10790/18 вбачаєтеся, що 19 липня 2018 року близько 16:30 годин ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки Toyota Avensis, р/н НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , при в`їзді на територію двору не надав перевагу у русі автомобілю марки BMW 7451, р/н НОМЕР_2 , який рухався по вул. Ак. Заболотного в м. Одесі та яким керував ОСОБА_1 , внаслідок чого допустив з ним зіткнення, порушив вимоги п. 10.2 ПДР та своїми діями скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частина друга ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самою, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивача, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України" про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди від 31.03.95 N 4).

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 91 300,00 грн., при цьому, жодним доказом розмір та такі вимоги не підтверджує, а тому суд відмовляє у задоволені вимог позову щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

Відповідач заперечував щодо стягнення з нього моральної шкоди у розмірі 91 300,00 грн.

Суд погоджується з доводами сторони відповідача, що викладені в відзиві на позовну заяву, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відтісніть обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Надання позивачем в якості доказів на підтвердження своїх позовних вимог копій постанови Суворовського районного суду м. Одеси від 14.08.2019 у справі №523/10790/18 та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.07.2022 у справі №523/13697/20, не є належними та достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Отже, аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено вимоги позову, а тому у суду відсутні підстави для його задоволення.

Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що в наслідок неправомірних дій відповідача, були порушені нормальні життєві зв`язки з партнерами, так як позивач є діловою особою, очільником політичної партії та громадського об`єднання, що виразилися у фізичному болю, стражданнях, у зв`язку із пошкодженням майна позивача , а також протиправної поведінки відповідача, що виразилась у затягуванні судових процесів з огляду на наступне. Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з того, що позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували заявлену у грошовому еквіваленті моральну шкоду. Апеляційний суд зазначає, що ні під час звернення позивачем із позовною заявою ні під час апеляційного перегляду доказів завдання моральної шкоди ОСОБА_1 не доведено належним способом, як і розміру заявленої моральної шкоди, а є на думку колегії суддів лише припущеннями відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства України, так як судові рішення у цивільній справі №523/13697/20 є окремою процесуальною думкою, а справа про адміністративне правопорушення №523/10790/18 у сукупності із вищевказаною цивільною не є повними та не можуть бути визначені преюдиційними, так як склад моральної шкоди повинен бути додатково обґрунтований іншими доказами у вигляді висновків судових експертів, витребуваних матеріалів, допитів свідків та інших доказів, про що позивачем не під час розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не заявлялось.

Також апеляційний суд зауважує, що скаржник в апеляційний скарзі зазначав що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовної заяви позбавив позивача права на захист свого порушеного права, що перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями відповідача, що такі доводи не є слушними, так як позивачем помилково вважалось, що викладені вище підстави є його обмеженням на доступ до правосуддя, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції розглянуто справу по суті позову та надано належну правову оцінку доказам поданим разом із позовною заявою, так як інших доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надавалось, тому судова колегія вбачає, що належними та допустимими доказами такі доводи не підтверджено, у зв`язку з чим з цих підстав вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено вимоги процесуального права передбачені ч.1 ч.5 ст. 263 ЦПК України, через неповноту та не всебічність з`ясування обставин справи, що виразилось у те, що судом першої інстанції не враховано доводи і аргументи зазначені у відповіді на відзив та не надано належної процесуальної оцінки є помилковими судженнями позивача, доводи і аргументи які зазначені у відповіді на відзив є лише більш розширеними доводами позовної заяви, які також не підтверджено належними та допустимими доказами, а за своєю суттю є припущеннями.

Враховуючи таку правові позиції судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно вирішив спір по суті та залишив позовну заяву без задоволення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача, відсутність доказів, які доводять обставини, що обґрунтовують позовні вимоги, а тому позов задоволенню не підлягає.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2024року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко