ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/980/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря - Панькевич Т.І.

та представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/18764/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Ярослав Степанович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року, ухваленого суддею Кунець Н.Р., повний текст якого виготовлено 22 серпня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2023 року позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Я.С., звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що він є власником частки квартири, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі спадкового договору від 17.07.2013, укладеного із ОСОБА_5 . При цьому, частка вказаної квартири належала ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, а успадкована після смерті її сина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також після смерті ОСОБА_6 частку спірної квартири успадкував його син ОСОБА_4 , який на момент смерті батька був неповнолітнім. Разом з тим, з липня 2013 року по даний час він (позивач) самостійно повністю утримує вказану квартиру, проводить поточні ремонти квартири та сплачує квартплату за квартиру. Водночас, ОСОБА_4 в квартирі по АДРЕСА_2 , жодного дня не проживав, участі в утриманні вказаної квартири не приймав, право власності на вказану квартиру не оформляв та постійно проживав, проживає і є зареєстрованим в АДРЕСА_3 разом з своєю мамою.

Враховуючи те, що квартира АДРЕСА_4 загальною площею 29,7 кв.м. не може бути поділена між двома співвласниками, де частка відповідача складає лише частки квартири, а спільне проживання в даній квартирі є неможливим, оскільки вони з відповідачем є чужими людьми не поєднаними жодними родинними відносинами, позивач просить суд: припинити право власності ОСОБА_4 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 , та визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільній часткові власності, задоволено частково.

Припинено право ОСОБА_3 на (одну четверту) частку квартири АДРЕСА_4 .

Виплачено ОСОБА_3 грошову компенсацію за (одну четверту) частку квартири АДРЕСА_4 в сумі 87 860 (вісімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят) гривень 00 копійок, які внесені на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Тернопільській області згідно квитанції АТ «Ощадбанк» №36 від 25.09.2023.

У задоволенні решти вимог, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_4 , позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Я.С., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року у справі № 607/18764/23 у вказаній частині та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_4 .

В обґрунтування вимог посилається на те, що рішення, ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, вказує, що суд першої інстанції задовольняючи лише позовні вимоги позивача в частині припинення права ОСОБА_3 на 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_4 позбавляє права позивача на реєстрацію за ним право власності на 1/4 вказаної квартири.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року в справі №910/3009/18 зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту ( пункт 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пункті 58 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц та пункті 23 постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

У контексті цієї справи такий захист може відбутися після задоволення позову позивача в частині визнання за ним права власності на частки в квартирі АДРЕСА_4 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, зіславшись на викладені у ній доводи.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення № 902, яке повернулося у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що заявником фактично оскаржується рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09.08.2024 в частині визнання права власності, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 , виданого 06.11.2006 Міським бюро технічної інвентаризації згідно з розпорядженням від 06.11.2006 № 40013, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29,7 кв.м., належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та членам її сім`ї ОСОБА_6 по частці.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13827824, виданого 10.03.2007 ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по частці, номер запису № 40277 в книзі 123.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

28.10.2010 ОСОБА_5 звернулась до Першої тернопільської державної нотаріальної контори із заявою № 1681, у якій зазначила, що приймає спадщину після смерті сина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також вказала, що спадкоємцем, крім неї є син померлого ОСОБА_7 , 6-ти років.

Також, ОСОБА_5 звернулась до Першої тернопільської державної нотаріальної контори із заявою від 18.04.2013, у якій просила, видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті сина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме частку квартири АДРЕСА_4 .

18.04.2013 державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3-577, з якого вбачається, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його мати ОСОБА_5 та його малолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рівних частках. Спадщина, на яку у вказаних частках видано це свідоцтво, складається з однієї другої частки квартири АДРЕСА_4 , і належала померлому ОСОБА_6 . Свідоцтво про право на спадщину за законом на одну другу частку майна видано матері померлого ОСОБА_5 . Свідоцтво про право на спадщину за законом на одну другу частку спадкового майна ще не видано.

Як вбачається з відповіді Тернопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області № 101/35.10.4-01 від 31.01.2024, наданої на запит суду, Тернопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомляє про наявність актового запису про народження № 2537 від 14.12.2004, складеного Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 29.09.2016 було внесено зміни у відповідний актовий запис, а саме прізвище дитини змінено з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », на підставі заяви матері про зміну прізвища малолітньої дитини згідно з ч. 4 ст. 148 СК України, складеної у Малиновському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2578282 від 18.04.2013, за ОСОБА_5 зареєстровано право спільної часткової власності на частку квартири АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: ВТС 280484, виданого 18.04.2013 державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А.

Як вбачається з Технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_5 , виготовленого 06.11.2006 Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_4 , має загальну площу 29,7 кв.м., житлова площа 16,6 кв.м. та складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв.м. кухні 6,1 кв.м., вбиральні 2,7 кв.м. та коридора 3,6 кв.м. Обладнана балконом 0,7 кв.м.

Відповідно до спадкового договору, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М.М. 17.07.2013 та зареєстрованого в реєстрі за № 571, ОСОБА_5 передає після своєї смерті у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності частки квартиру за номером АДРЕСА_4 .

За умовами пунктів 7, 8 вказаного договору, за згодою сторін на набувача майна покладаються такі обов`язки: забезпечувати потреби відчужувача у продуктах харчування, необхідному одязі, забезпечувати, згідно з рецептами лікарів, лікувальними засобами, незалежно від їх вартості, на вимогу відчужувача виконувати господарсько-хатню роботу (приготування їжі, прибирання в квартирі, надання прально-банних послуг), постійно відвідувати відчужувача, а також у випадку влаштування її до лікарні. Право власності на вказаних в договорі частки квартири переходить до набувача у разі виконання ним умов цього договору та після смерті відчужувача.

Вищевказаний спадковий договір зареєстрований в спадковому реєстрі за № 54748406, що вбачається із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 34567959 від 17.07.2013.

17.07.2013 на частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., які належать ОСОБА_5 накладено обтяження заборона на нерухоме майно, на підставі спадкового договору серія та номер 570, виданого 17.07.2013 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М.М., витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, серія та номер: 34567959, виданого 17.07.2013 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М.М., яке було припинено 06.03.2020 на підставі свідоцтва про смерть серія та номер НОМЕР_2 , виданого 11.02.2020 Тернопільським міськрайонний відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ), що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 203277326 від 06.03.2020.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 203282454 від 06.03.2020, ОСОБА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності частки квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м. на підставі спадкового договору серія та номер 570, виданого 17.07.2013 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М.М.

Як вбачається з квитанції АТ «Ощадбанк» №36 від 25.09.2023, позивачем внесено на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації у Тернопільській області кошти у сумі 87 860 грн.

Відзив на апеляційну скаргу до Тернопільського апеляційного суду не надходив.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спільне володіння і користування квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 є неможливим, відповідач ОСОБА_3 ніколи не проживав та не проживає у даній квартирі та не здійснює її утримання, а припинення права останнього на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, тому на переконання суду наявні підстави для припинення права ОСОБА_3 на частку у спірній квартирі із виплатою в його користь відповідної грошової компенсації в розмірі 87 860 грн. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на частку квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , суд виснував, що у співвласника, який тільки пред`являє позов, в даному випадку позивача ОСОБА_2 про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюються. У випадку відсутності суб`єктивного права неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права. Тому недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку та визнання права одночасно.

Проте, колегія суддів з такими висновком суду в повному обсязі погодитися не може, з огляду на таке.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19,пункт 14)).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19, підпункт 7.23) та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження 12-10гс22, підпункт 8.47)).

Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Також, Велика Палата Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року в справі №910/3009/18 зазначала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

У вказаній справі, в якій заявлено вимоги про припинення права на частку у спільній власності та визнання права власності, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що лише відмова у задоволенні вимоги позивача про припинення права власності на частку у праві спільної власності на нерухоме майно (визнати право на яку за собою позивач просив суд) є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання права власності позивача на цю частку (пункт 64).

Згідно з приписами частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Аналіз зазначених приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права.

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18)).

Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Колегія суддів зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

Ефективність юридичного засобу захисту права людини - це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити право людини.

У справі, що переглядається матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому ОСОБА_2 належить частки вказаної квартири, а ОСОБА_3 частка, успадкована після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначив про намір набути у власність належну відповідачу 1/4 частину у праві власності на неподільну річ, шляхом внесення її вартості на депозитний рахунок суду. Отже, метою поданого позову у справі, що переглядається, є набуття права власності на частку у нерухомому майні, яка є незначною та належить іншому співвласнику.

Також, судом встановлено, що спільне володіння і користування співвласниками спірним майном є неможливим; річ є неподільною; припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачу, який спірною квартирою не користується, не цікавився спірним майном та не утримує його; тягар утримання спірного майна несе позивач; докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частку у квартирі може завдати істотної шкоди його інтересам, відсутні. Крім того, позивач вніс на депозитний рахунок 87 860 грн (вартість 1/4 частки спірної квартири), що відповідає ринковій вартості 1/4 частки квартири. Ринкова вартість спірного об`єкта нерухомого майна не спростована іншими належними, достатніми та допустимими доказами.

Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права).

Набуття права власності позивачем на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку статті 365 ЦПК України відповідає визначеній частиною п`ятою статті 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Отже, встановивши у справі, яка переглядається наявність правових підстав, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, для припинення права відповідача на належну йому частку у спірному майні (частка відповідача у праві власності на квартиру є незначною, технічний її виділ, а також спільне володіння і користування житлом є неможливими), що з урахуванням внесення позивачем вартості такої частки на депозитний рахунок суду є підставою для переходу права власності на неї до позивача, як іншого співвласника, який володіє значною часткою у праві власності на квартиру.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вимога про визнання за позивачем права власності на раніше належну відповідачу незначну частку у праві спільної власності на неподільне майно є тією вимогою, яка забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призводить до остаточного вирішення спору між сторонами, на що суд першої інстанції уваги не звернув, відмовивши у визнанні права власності позивачу на частку квартири АДРЕСА_4 .

Даний висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеної від 09.09.2024 у справі № 671/1543/21, в якій Верховний Суд дійшов висновку, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки.

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Ярослав Степанович слід задовольнити, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, задовольнити. Визнати за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_4 .

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Ярослав Степанович задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на (одну четверту) частку квартири АДРЕСА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 21 листопада 2024 року.

Головуючий Н. М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів