КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року місто Київ

справа № 761/42005/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - Різник Ольги Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., повний текст рішення складено 26 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Фармація» про стягнення збитків, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2023 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з КП«Фармація»на його користь збитки у формі упущеної вигоди в сумі 3 479 038,56 грн.за період з 01 липня 2020 року по 01 липня 2023 року.

В мотивування вимог посилався на те, що він є власником нежитлових приміщень з №1 по №13 групи приміщень АДРЕСА_1 , загальною площею 162,6 кв.м на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 12 жовтня 2017 року.

Вказував, що 22 червня 2018 року він отримав від ТОВ «Український трубний завод» листа з комерційною пропозицією щодо оренди приміщення, однак він не міг передати приміщення в оренду, в зв`язку з тим, що відповідач безпідставно не звільняє вказані приміщення.

Зазначав, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року у справі №757/31529/18-ц зобов'язано КП «Фармація» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звільнити нежитлове приміщення №1 по №13 (групи приміщень №30) (літера А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 162,6 кв.м; заборонено КП «Фармація» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вчиняти будь-які дії, спрямовані на порушення права ОСОБА_3 на користування нежитловим приміщенням АДРЕСА_3 , загальною площею 162,6 кв.м.

Посилався на те, що він має реальну можливість отримати дохід від передачі нерухомого майна в строкове оплатне користування в той же час позбавлений можливості отримати дохід від оренди приміщень.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_4 - Різник О.О. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не заперечив факту заподіяння діями відповідача збитків позивачу, а лише не вважає доведеним його розмір.

Вказувала, що суд першої інстанції одночасно визнав неналежним та недопустимим доказом у цій справі Звіт СОД ФОП ОСОБА_5 № від 03 жовтня 2023 року про оцінку ринкової вартості права вимоги відшкодування збитків у формі втраченої вигоди. Проте, всупереч п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України суд першої інстанції не навів у рішенні мотиви відхилення Звіту про оцінку як доказу.

Зазначала, що суд першої інстанції безпідставно, всупереч принципам змагальності та рівності сторін, проігнорував те, що відповідач не надав до суду першої інстанції жодних спростувань розміру заявлених позивачем збитків, не ініціював рецензування звіту, не навів власних контррозрахунків, не надав висновків судових експертів чи звітів про оцінку на спростування розміру збитків та не ініціював перед судом першої інстанції призначення відповідної судової експертизи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих у зв`язку з порушенням права власності позивача, оскільки позивачем не доведено розмір спричинених збитків.Суд зазначив, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76-81 ЦПК України на підтвердження можливості реального отримання доходів у розмірі 3 479 038,56 грн. у разі, якби не були порушені права позивача, також вжиття позивачем заходів для їх одержання, що є необхідним при заявлені до стягнення упущеної вигоди.

Такий висновок суду грунтується на нормах матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення №1 по №13 (групи приміщень №30) (літера А) від 12.10.2017 року ОСОБА_3 набув право власності на нежитлові приміщення з №1 по №13 групи приміщень АДРЕСА_1 загальною площею 162,6 кв.м.

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва (справа №757/31529/18-ц) з позовом до КП «Фармація», третя особа: ПП «Юридична компанія «Легран», Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про усунення перешкод у користуванні майном та просив зобов`язати КП «Фармація» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звільнити нежитлове приміщення № 1 по №13 (групи приміщень №30) (літера А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 162,6 кв.м та заборонити Комунальному підприємству «Фармація» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вчиняти будь-які дії, спрямовані на порушення права ОСОБА_3 на користування нежитловим приміщенням АДРЕСА_5 загальною площею 162,6 кв.м.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2021 року позов задоволено та зобов'язано КП «Фармація» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звільнити нежитлове приміщення №1 по №13 (групи приміщень №30) (літера А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 162,6 кв.м.; заборонено Комунальному підприємству «Фармація» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вчиняти будь-які дії, спрямовані на порушення права ОСОБА_3 на користування нежитловим приміщенням АДРЕСА_5 загальною площею 162,6 кв.м.

Рішення оскаржувалось в апеляційному та касаційному порядку та залишено без змін. Таким чином рішення набрало законної сили.

Як встановлено судамиу справі №757/31529/18-ц, 15.05.2018 року прийшовши до вказаного приміщення, працівники аптеки повідомили, що вони є працівниками Комунального підприємства «Фармація», і не мають повноважень приймати рішення про звільнення приміщення.

Під час розгляду даної справи було встановлено, що нежитлові приміщення, які належать на праві власності позивачу і на даний час використовуються відповідачем.

Позивач не пред`являв до примусового виконання вказане рішення Печерського районного суду м. Києва.

Згідно листа ТОВ «Український трубний завод» від 18 червня 2018 року, товариство повідомило ОСОБА_3 про зацікавленість в довгостроковій оренді приміщення, що належить позивачу та запропоновано розглянути оферту щодо укладення договору оренди приміщення строком від двох років з можливістю продовження за ринковою ціною, погодженою в консультації під час зустрічі.

Також, у листі від 25 травня 2022 року ТОВ «Український трубний завод» зазначило, що товариство обговорювало з позивачем питання оренди приміщення, що належить останньому на праві власності. На той момент не вдалося реалізувати співпрацю через дії КП «Фармація». Пізніше у зв'язку з початком повномаштабної війни у країні було втрачено зв'язок і обговорення питання оренди приміщення зупинилося. Товариство просить ОСОБА_3 розглянути оферту щодо укладення договору оренди приміщення строком від двох років з можливістю продовження за ринковою ціною, погодженою в консультації під час зустрічі. Також зазначено, що товариство в рахунок орендної плати готове взяти на себе витрати з юридичного супроводження виселення осіб, які незаконно перебувають у вказаному приміщенні, а також готове розглянути інші варіанти співпраці в частині подальшої оренди приміщення.

З листом від 07 вересня 2023 року до ОСОБА_3 звернувся приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В., в якому запропоновано укласти договір оренди (найму) приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , з №1 по №13 (групи приміщень №30) (літера А) загальною площею 162,6 кв.м.

Як вбачається з пропозиції (оферти) на укладення договору оренди (найму) ОСОБА_3 , в інтересах якого, діє адвокат Різник О.О., КП «Фармації» було запропоновано укласти договір оренди (найму) нерухомого майна, визначивши, зокрема, розмір щомісячної орендної плати на рівні не менше 40 000,00 грн. без ПДВ.

Згідно звіту № від 03 жовтня 2023 року про оцінку ринкової вартості права вимоги відшкодування збитків у формі втраченої вигоди, складеного суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , ринкова вартість права вимоги відшкодування збитків у формі втраченої вигоди, заподіяних власнику нежитлового приміщення площею 162,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення з №1 по №13 (групи приміщень №30) (літера А) за період з 01 липня 2020 року по 01 липня 2023 року становить 3 479 038,56 грн.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди у формі упущеної вигоди, позивач посилався на, що своїми протиправними діями, (невчинення відповідачем жодних дій з метою звільнення нерухомого майна, яке належить на праві власності позивачу), у тому числі шляхом ігнорування рішення суду, яке набрало законної сили, відповідач завдав позивачу майнової шкоди у формі упущеної вигоди.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов'язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі №3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі №908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі №910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі №922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб'єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов'язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі №910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №127/16524/16-ц (провадження №61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі №908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі №922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі №910/14341/18).

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов'язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов'язків.

При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов'язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов'язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов'язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.

Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

З огляду на встановлені у справі обставини та наявні докази, колегія суддів вважає, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні нерухомим майно, що свідчить про порушення права та позбавлення позивача можливості використати приміщення з метою отримання доходу від його передання від оренду.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 3 479 038,56 грн. позивач посилався на висновок складений 03.10.2023 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 згідно з яким за вказаний період часу ринкова вартість права вимоги відшкодування збитків у формі втраченої вигоди за період з 01 липня 2020 року по 01 липня 2023 року становить 3 479 038,56 грн.

Вказана сума втраченої вигоди за період з 01 липня 2020 року по 01 липня 2023 року становить 3 479 038,56 грн.згідно зі Звітом № від 03.10.2023 року складеним суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 .

Як вбачається з пропозиції (оферти) на укладення договору оренди (найму) ОСОБА_3 , в інтересах якого, діє адвокат Різник О.О., КП «Фармації» було запропоновано укласти договір оренди (найму) нерухомого майна, визначивши, зокрема, розмір щомісячної орендної плати на рівні не менше 40 000,00 грн. без ПДВ., тоді як узвіті№ від 03.10.2023 року, визначаючи суму втраченої вигоди, було застосовано для розрахунку інші суми місячної орендної плати (з квітня 2021 року по червень 2021 року - 119 367,22 грн., з липня 2021 року по червень 2022 року - 107326,28 грн., з липня 2022 року по червень 2023 року - 63 226,38 грн.).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звіт № від 03.10.2023 року складений суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 не може бути прийнятий до уваги як належний та допустимий доказ на підтвердження розміру упущеної вигоди, оскільки суб`єктом оціночної діяльності не оглядалось приміщення (п.17 Висновку) так як фактичні користувачі не допустили до приміщення, не враховано його технічний стан, необхідність проведення ремонтних робіт, наявність обтяжень, спорів щодо приміщень, а наданий позивачем розрахунок є лише припущенням і фактично перевищував запропоновану позивачу суму оренди від 1,5 до 2,8 разів.

Наявність теоретичного обгрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).

Відтак, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду, що позивачем не доведено понесення ним майнових втрат на заявлену суму, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

З огляду на наведене, враховуючи норми права, що регулюють дані правовідносини, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не заперечив факту заподіяння діями відповідача збитків позивачу, а лише не вважає доведеним його розмір, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не навів у рішенні мотиви відхилення Звіту про оцінку як доказу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у рішенні мотивовано, чому суд першої інстанції не приймає вказаний звіт як належний та допустимий доказ на підтвердження розміру упущеної вигоди, вказавши, щосуб'єктом оціночної діяльності не оглядалось приміщення, не враховано його технічний стан, необхідність проведення ремонтних робіт, наявність обтяжень, спорів щодо приміщень.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не надав до суду першої інстанції жодних спростувань розміру заявлених позивачем збитків, не ініціював рецензування звіту, не навів власних контррозрахунків, не надав висновків судових експертів чи звітів про оцінку на спростування розміру збитків та не ініціював перед судом першої інстанції призначення відповідної судової експертизи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за спірний період, за який було розраховано збитки, позивачу надходили пропозиції від ТОВ «Український трубний завод», в яких останнє пропонувало, що воно в рахунок орендної плати готове взяти на себе витрати з юридичного супроводження виселення осіб, які незаконно перебувають у спірному приміщенні, а також готове розглянути інші варіанти співпраці в частині подальшої оренди приміщення.

Разом з тим, позивачем не обгрунтовано відхилення пропозиції щодо юридичного супроводження виселення осіб (відповідача) з спірного приміщення.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідаєвимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - Різник Ольги Олександрівни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: