Єдиний унікальний номер судової справи 486/2035/23
Номер провадження 22-ц/812/973/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

08 липня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 26 квітня 2024 року під головуванням судді Савіна О.І., в приміщені цього ж суду о 10 год. 26 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Другий ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області) про зняття арешту з нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що батьку позивача ОСОБА_3 на праві власності належала 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, у зв`язку із чим позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, але нотаріусом було встановлено, що 13 вересня 2011 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження №28417188, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (реєстраційний номер обтяження 11603786).

Позивач звернувся до Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області із заявою про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 .

Листом Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області від 05 грудня 2023 року позивачу роз`яснено, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, в межах допустимого пошуку виконавчих документів, які підлягають реєстрації та обліку за відділом за суб`єктом боржника/РНОКПП « ОСОБА_3 / НОМЕР_1 » обліковуються виконавчі провадження, за якими державними виконавцями відділу винесено процесуальні документи, які не підтверджують факти передбачені ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі яких можливе зняття арешту з майна.

Посилаючись на викладені обставини, а також на порушення права власності, ОСОБА_2 просив зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_3 на праві власності, що накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції 13 вересня 2011 року у виконавчому провадженні №28417188 (реєстраційний номер 28417188).

Відповідач Другий ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити. Зазначав, що позивач, як спадкоємець ОСОБА_3 , не був залучений стороною виконавчого провадження №28417188 і питання процесуального правонаступництва ОСОБА_2 після смерті його батька ОСОБА_3 , який був боржником у вказаному виконавчому провадженні, не вирішувалось у судовому порядку. При зверненні до суду ОСОБА_2 , посилаючись на порушення своїх прав як спадкоємця ОСОБА_3 , оскільки не має можливості успадкувати майно через накладений на нього арешт, а також на положення ст.ст.319,321 ЦК України та ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», просив задовольнити позовну заяву, проте заяву про заміну боржника у виконавчому листі не подавав.

Звертав увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому, орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Позивач як спадкоємець після смерті свого батька ОСОБА_3 не був залучений стороною виконавчого провадження №28417188, в межах якого був накладений арешт на майно ОСОБА_3 , заяву про заміну боржника у виконавчому провадженні не подавав, а тому ОСОБА_2 не є суб`єктом права на подачу такої позовної заяви, тобто не може звертатись з позовною заявою про зняття арешту з нерухомого майна в межах виконавчого провадження №28417188, яке завершене.

Враховуючи викладене вище, законом передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права позивача, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Знято арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_3 на праві власності, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції 13 вересня 2011 року у виконавчому провадженні №28417188 (реєстраційний номер обтяження 11603786).

Стягнуто з Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області на користь держави судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що арешт майна створює перешкоди позивачу в реалізації свого права на вільне розпорядження майном, а відтак позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі Другий ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області, посилаючись на порушення міським судом норм матеріального та процесуального права, просив судове рішення скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована доводами аналогічними за змістом відзиву на позовну заяву.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, надіслали на адресу апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення судового рішення у відсутність сторін, не відкладаючи розгляду справи.

Позивач скористався стоїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 04 січня 2008 року, виданого Органом приватизації житла Южноукраїнського міськвиконкомом, належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки №357550494 від 08 грудня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 13 вересня 2011 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Личкань О.О. було винесено постанову про арешт майна на все нерухоме майно належне ОСОБА_3 №28417188, про що внесено запис за реєстраційним номером обтяження 11603786 (а.с.15-16).

Згідно з свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 березня 2023 року задоволено заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Встановлено факт, що має юридичне значення, відповідно до якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав за адресою: будинок АДРЕСА_2 , до його смерті, на момент відкриття спадщини.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 до Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В., про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено.

Визначено ОСОБА_2 додатковий строк тривалістю два місяця для подання ним заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що обчислюється з часу набрання рішенням суду законної сили.

17 травня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 .

З листа Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області від 05 грудня 2023 року №46612/1 у відповідь на заяву позивача б/н від 03 листопада 2023 року вбачається, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, в межах допустимого пошуку виконавчих документів, які підлягають реєстрації та обліку за відділом за суб`єктом боржника/РНОКПП « ОСОБА_3 / НОМЕР_1 » обліковуються виконавчі провадження, за якими державними виконавцями відділу винесено процесуальні документи, які не підтверджують факти передбачені ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі яких можливе зняття арешту з майна. Внаслідок цього у державного виконавця відділу відсутні правові підстави щодо прийняття процесуального рішення про зняття арешту з майна ОСОБА_3 .

З відзиву на позовну заяву та з апеляційної скарги Другого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області вбачається, що на примусовому виконанні в Южноукраїнському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувало виконавче провадження за №28417188 з виконання виконавчого листа №2-15, виданого 25 серпня 2011 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу 1 378 грн. 89 коп.

Станом, на день подання даного відзиву на позовну заяву в відділі ДВС відсутні відкриті виконавчі провадження, боржником в яких є ОСОБА_3 . Матеріали виконавчого провадження за №28417188 знищені, відповідно з пунктом 9.9 Розділу 9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року №2274/5, у зв`язку з закінченням терміну його зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно зі ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частинами 1,2 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України (ст.ст.1218,1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження №11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі №331/1383/20 (провадження №61-7109св22).

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі від яких залежить правильне вирішення спору, оцінивши докази, подані сторонами, дійшла висновку про те, що законом у спірних правовідносинах передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права позивача, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту та відповідачами в якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчому провадженні.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу з неналежним відповідачем у справі, при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 неправильно визначився з фактичними обставинами, що мають значення для вирішення справи та передчасно дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

За такого, оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив позовні вимоги, то допущену ним помилку слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, через що підлягає скасуванню на підставі ст.376 ЦПК України з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи норму ст.141 ЦПК України витрати понесені Другим ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610 грн. 40 коп. слід стягнути з ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 квітня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 15 липня 2024 року