КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 355/1405/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року в складі судді Чехова С. І.,

встановив:

17.08.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Баришівської селищної ради про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилалась на ті підстави, що з 03 січня 2008 року вона працювала провідним бухгалтером Комунального підприємства «Коржівське» Баришівської селищної ради та була звільнена 11 липня 2022 року у зв`язку з його ліквідацією згідно наказу № 12-к від 11.07.2022 року.

В порушення вимог чинного законодавства відповідач не надав повідомлення про належні позивачу при звільненні кошти і не провів їх виплату в день звільнення.

Станом на 25.07.2023 залишок невиплаченої їй заборгованості по заробітній платі складає 7 124 грн 13 коп. (36 171,19 грн -29 047,06 грн).

Відповідачем не проведено сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з погашеної їй суми боргу по заробітній платі в розмірі 29 047,06 грн , який повинен складати 6 390 грн 35 коп.

Розмір її середньоденної заробітної плати складає 502 грн 74 коп. Враховуючи, що з часу звільнення до 04.08.2023 пройшло 276 робочих днів, з Баришівської селищної ради як засновника і власника ліквідованого КП "Коржівське" за час затримки розрахунку по заробітній платі підлягає стягненню 138 756 грн 24 коп.

Таким чином, через несвоєчасну виплату заробітної плати при звільненні відповідач станом на 04.08.2023 повинен сплатити на її користь 145 880 грн 37 коп. та провести сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з належної їй до виплати при звільненні заробітної плати в розмірі 7 957 грн 66 коп.

При підготовці позовної заяви вона була змушена скористатись правничою допомогою адвоката Нипорки О. В., з яким укладено відповідний договір. Згідно акту приймання наданих послуг від 25.07.2023 вартість правової допомоги склала 4 410 грн, які підлягають включенню до складу судових витрат.

Посилаючись на вказані обставини та вимоги ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст.116, ч. 1 ст.117,ч. 2 ст. 233 КЗпП України просила суд позов задовольнити.

Стягнути з Баришівської селищної ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7 124 грн 13 коп., середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 138 756 грн 24 коп. та 4 410 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою, що в загальному підсумку складає 150 290 грн 37 коп.

Остаточний розрахунок суми стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні провести станом на дату прийняття відповідного судового рішення.

Зобов`язати Баришівську селищну раду провести сплату єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з належної до виплати при звільненні заробітної плати в розмірі 7 957 грн 66 коп.

26.01.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про збільшення позовних вимог.

Зазначила, що 05.12.2023 на її банківську картку було перераховано 7 124 грн 13 коп. заборгованості по заробітній платі. Сума стягнення середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку при звільненні складає 181 991,88 грн.

За таких підстав просила суд стягнути з Баришівської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 181 991 грн 88 коп.

Також просила стягнути 4 410 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою, та сплачений судовий збір у розмірі 1 864 грн 02 коп.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Баришівської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6 636 грн 22 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Баришівської селищної ради на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 864 грн.

У задоволенні стягнення витрат понесених ОСОБА_1 на правничу допомогу відмовлено.

03.07.2024 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року скасувати в частині розміру стягнення. Зобов`язати Баришівську селищну раду Київської області сплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 60 329 грн 28 коп. та 4 410 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Погоджується з висновками суду першої інстанції:

- про відповідальність Баришівської селищної ради як засновника КП "Коржівське" в доведенні цього підприємства до стану неплатоспроможності;

- щодо зменшення розміру середньоденного заробітку з 502,74 грн до 457,04 грн в зв`язку з відміною святкових днів під час дії військового стану і збільшення за рахунок цього кількості робочих днів за два останні місяці роботи з 40 до 44;

- про обмеження у 6 місяців періоду виплати працівникові середнього заробітку за час затримки відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України.

Але вважає несправедливим зниження судом першої інстанції належних їй згідно чинного законодавства виплат середнього заробітку за період затримки розрахунку в розмірі 60 329,28 грн на 89% - до 6 636,22 грн.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги те, що працівник не тільки завжди є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах, але взагалі майже повністю безсилий, коли мова йде про відстоювання своїх інтересів у стосунках з ліквідаційною комісією, створеною органом місцевого самоврядування для припинення діяльності свого комунального підприємства.

З її боку відсутні будь-які зловживання своїми правами, в тому числі і шляхом затягування терміну подачі позову. Після звільнення вона неодноразово зверталася як в усному, так і в письмовому порядку до ліквідаційної комісії та керівництва Баришівської селищної ради з клопотанням про виплату заборгованості по зарплаті в розмірі 36 171,19 грн. Завдяки цьому їй вдалося за декілька разів отримати частину належних при звільненні коштів у розмірі 29 047 грн 06 коп. Таким чином, станом на 17.08.2023 - день подання позовної заяви, залишок невиплаченої заборгованості по зарплаті складав 7 124 грн 13 коп., який вона отримала лише 05.12.2023, тобто через три з половиною місяці після звернення до суду.

За період з моменту звільнення до дня отримання залишку належних при звільненні виплат, тобто з 11.07.2022 по 05.12.2023 загальний індекс споживчих цін зріс на 12,52 %, що стало причиною відповідного знецінення вказаних грошових коштів. При цьому тривала затримка з виплатою належних їй при звільненні коштів не пов`язана з відсутністю коштів в бюджеті Баришівської селищної ради.

Стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку в розмірі 60 329 грн 28 коп. є абсолютно розумним і справедливим з огляду на його пропорційність наслідкам правопорушення. Відповідні виплати з бюджету Баришівської селищної ради, який складає сотні мільйонів гривен на рік, жодним чином не можуть стати непосильним майновим тягарем для вказаного органу місцевого самоврядування і бути причиною невиконання ним певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати працівникам апарату Баришівської селищної ради.

За підрахунками самого відповідача, сума належних позивачу виплат за затримку розрахунку при звільненні повинна складати 44 617 грн 51 коп.

Не відповідає положенням чинного законодавства і висновок суду першої інстанції щодо необхідності вирахування із суми стягнення прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів, оскільки вказана виплата належить до інших виплат, які не входять до фонду оплати праці.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів.

Відповідно до висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

В другому реченні передостаннього абзацу Акту приймання наданих адвокатом Нипоркою О. В. послуг правової допомоги ( додаток 12 до позовної заяви) чітко зазначено, що вона, як клієнт, виплатила адвокату грошові кошти в розмірі 4 410 грн при підписанні цього Акту, що і є належним доказом понесених нею витрат.

Вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, і не взято до уваги ряд положень чинного законодавства, які підлягають застосуванню.

14.08.2024 року представник Баришівської селищної ради - Нєкрасова М. В. через систему «Електронний суд» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить продовжити відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Клопотання про продовження строгу на подання відзиву обґрунтовано тим, що з 13.07.2024 по 28.07.2024 завідувачка сектору з питань юридичного забезпечення апарату виконавчого комітету селищної ради Нєкрасова М. В. перебувала в щорічній відпустці. Сектор з питань юридичного забезпечення апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області складається з 2-х штатних одиниць: завідувач сектору та головний спеціаліст. Вказані обставини та введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану унеможливили подати відзив на апеляційну скаргу протягом встановленого судом строку.

Дослідивши докази, надані відповідачем на підтвердження причин пропуску встановленого судом строку на подання відзиву, а також тривалість пропуску такого строку, який не є значним, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку на надання відзиву на апеляційну скаргу до 14.08.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що позивача звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією КП "Коржівське", про що було зазначено в преамбулі наказу від 11.07.2022 №12к. При цьому позов до суду позивачка подала лише 04.08.2023, через рік з дня звільнення.

Позивачем не доведено, які майнові втрати вона понесла через невчасну доплату, чому мало місце тривале затягування у часі для звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. Наведене свідчить про свідоме затягування ОСОБА_1 часу для звернення до суду з метою штучного збільшення періоду відповідальності відповідача.

Погоджується з розрахунком, наведеним у рішенні суду першої інстанції в тій частині, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 11 липня 2022 року по 05 грудня 2023 року становить 60 329,28 грн. По відношенню до невиплаченої своєчасно заробітної плати 7 124 грн складає 11 %, що є підставою для застосування зазначеного процентного співвідношення до встановленого судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 6 636,22 грн, що співмірним при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Вказана сума вірно визначена судом першої інстанції без прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата даного податку є обов`язком роботодавця та працівника

Інфляційне збільшення за період прострочення грошового зобов`язання становить 184 дні, сума боргу з урахуванням інфляційного збільшення становить: 6 636,22 (сума боргу) 519, 58 (інфляційне збільшення) = 7 155, 80 грн.

Інфляційні втрати є незначними, тому не мають суттєвої ролі при вирішенні спору по суті.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справ матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 03 січня 2008 року працювала провідним бухгалтером КП "Коржівське" Баришівської селищної ради.

Наказом голови ліквідаційної комісії КП "Коржівське" Баришівської селищної ради від 11.07.2022 №12 к, у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі рішення Баришівської селищної ради "Про припинення юридичної особи комунального підприємства "Коржівське" Баришівської селищної ради від 06 травня 2022 року №1135-22-08", ОСОБА_1 , бухгалтера, звільнено з 11 липня 2022 року у зв`язку з ліквідацією підприємства, п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати згідно статті 44 КЗпП та грошової компенсації за 15 днів невикористаної відпустки за період роботи з 24.12.2021 по 11.07.2022.

В день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено всіх сум, що належали працівнику від підприємства.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на день звернення до суду з даним позовом залишок заборгованості по заробітній платі становив 7 124,13 грн.

27.03.2024 припинена державна реєстрація юридичної особи КП "Коржівське" Баришівської селищної ради в результаті ліквідації.

Заборгованості по заробітній платі виплачена відповідачем 05 грудня 2023 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивача їй не були виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При визначенні розміру суми середнього заробітку за період розрахунку при звільненні 60 329,28 грн, суд першої інстанції виходив із середньоденної заробітної плати позивача (457,04 грн) помноженої на кількість робочих днів за шестимісячний період з липня по грудень 2023 року (132 робочих дні).

З огляду на те, що вказана сума (60 329,28 грн) відносно до невиплаченої своєчасно заробітної плати (7 124 грн) складає 11% (7 124 : 603 229, 28 х 100), суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування зазначеного процентного співвідношення до встановленого судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення 6 636, 22 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (60 329, 28 х 11% : 100 = 6 636, 22), що є співмірним при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Зазначена сума визначена без прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата даного податку є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.

Відмовляючи у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів понесення позивачем вказаних витрат.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з огляду на таке.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

У цій справі відповідач порушив строк виплати заробітної плати позивачу.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові при звільнення сум є наявність вини підприємства. Саме роботодавець зобов`язаний довести відсутність його вини у нездійснення розрахунку зі звільненою особою вчасно.

Заперечуючи проти розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на те, що позивачку звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства 11.07.2022, проте з позовом вона звернулась через рік з дня звільнення, що свідчить про свідоме затягування часу для звернення до суду з метою штучного збільшення періоду відповідальності відповідача. Розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні повинен відповідати принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

Визначаючи розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6 636, 22 грн, суд першої інстанції застосував лише принцип пропорційності суми заборгованості до суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що відповідальність відповідача за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні позивача на момент звернення останньої до суду з даним позовом вже була обмежена в часі - встановленням строку, який не може становити більш як шість місяців.

Крім цього, відповідачем не надано доказів, що майновий тягар виплат за затримку розрахунку при звільненні може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

З огляду на ту обставину, що позивач неодноразово зверталась до відповідача з заявами про виплату заборгованості по заробітній платі в розмірі 36 171,19 грн, завдяки чому розмір заборгованості на час звернення до суду з даним позовом зменшився до 7 124 грн 143 коп., який було виплачено лише 05.12.2023, зі спливом 3,5 місяців після звернення до суду, колегія суддів вважає справедливим та розумним визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 14 000 грн, що буде спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі збільшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 6 636, 22 грн до 14 000 грн.

При цьому, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги що вказана виплата повинна проводитися без утримання обов`язкові платежів, про що вказується у резолютивній частині рішення суду.

Відповідно до підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО і військовим збором, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу.

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Разом із тим, суд першої інстанції не вказав в резолютивній частині судового рішення про необхідність утримання з середнього заробітку за час затримки розрахунку установлених законодавством України податків і зборів, у зв`язку з чим резолютивна частина рішення суду першої інстанції також підлягає зміні, шляхом зазначення суми стягнення з урахуванням утримання із неї установлених законодавством України податків і зборів.

Водночас, колегія суддів вбачає підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами другою-четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, правничу допомогу ОСОБА_1 в суді першої інстанції надавав адвокат Нипорка О. В.

На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачка надала копію укладеного з адвокатом договору про надання правової допомоги від 03 липня 2023 року та акт приймання наданих послуг правової допомоги від 25.07.2023, в якому сторони погодили, що вартість послуг адвоката складає 500 грн за одну годину його фактичної роботи.

Наявними у справі доказами підтверджується факт надання адвокатом Нипорка О. В. правової допомоги позивачу під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, що в себе включала: надання консультацій - 500 грн; збір матеріалів і доказів - 2 000 грн; складання і подання позовної заяви - 1 500 грн, всього 4 000 грн.

Верховний Суд в своїх постановах, зокрема у справа №923/560/17, №329/766/18 та №178/1522/18 неодноразово наголошував на тому, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Жодних заперечень з приводу розміру витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять.

Частинами першою та другою ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача,

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу в сумі 307 грн 60 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ( 7,69%).

При цьому витрати на правову допомогу в розмірі 410 грн, які відповідно до акту приймання наданих послуг правової допомоги від 25 липня 2023 року понесені у зв`язку з підготовкою заяви про видачу судового наказу адвокатом, за відсутності доказів звернення до суду з заявою про видачу судового наказу, відшкодуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні позивачу витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 307 грн 60 коп.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає відповідній зміні та скасуванню з урахуванням мотивів наведених в цій постанові.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з Баришівської селищної ради Київської області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Баришівської селищної ради Київської області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14 000 грн, з утриманням зі цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Стягнути з Баришівської селищної ради Київської області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 307 грн 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук