Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2109/23 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 8 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого- судді Трояновської Г.С .

суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу № 296/2109/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 березня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Анциборенко Н.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом та з урахуванням збільшених позовних вимог просила припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та виділити вказане майно у власність ОСОБА_2 ; стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на спірне майно грошову компенсацію у розмірі 50% ринкової вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно висновків судової оціночної експертизи; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог вказала, що 15.10.2016 між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який було розірвано рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 12.09.2022 у справі №292/593/22. Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу сторони набули у власність нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана за спільні кошти подружжя у тітки позивачки. Право власності на майно було зареєстровано за ОСОБА_2 , що став лише титульним його власником, що підтверджується Договором купівлі - продажу квартири від 04.03.2020. Позивач зазначила, що квартира складається з 2 (двох) житлових кімнат та службових приміщень загальною площею 51.60 кв.м., у тому числі житловою - 30, 90 кв.м., що підтверджується, у тому числі і копією технічного паспорту на квартиру. Після розлучення від представника відповідача - ОСОБА_3 на адресу позивача надійшла заява-повідомлення про укладення договору про поділ майна подружжя від 05.10.2022, згідно якої останній пропонує здійснити поділ спільної квартири, однак, беручи до уваги, що це неподільна річ, не надає варіантів поділу. Посилаючись на те, що спірна двокімнатна квартира є спільною сумісною власністю подружжя (сторін даного спору) і не може бути поділена в натурі із збереженням функціонального призначення кожної виділеної частки як самостійної квартири, також неможливе спільне використання цієї квартири у разі ухвалення судом рішення щодо поділу даної квартири по 1/2 частині кожному, оскільки це порушує конституційні права осіб на недоторканність приватного життя, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 березня 2024 року позов задоволено. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та виділено вказане майно у власність ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на спірне майно грошову компенсацію у розмірі 697900 (шістсот дев`яносто сім тисяч дев`ятсот) гривень, що складає 50 % ринкової вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно висновку комісійної судової оціночно - будівельної експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витати по сплаті судового збору у розмірі 4433 (чотири тисячі чотириста тридцять три) грн 60 коп, витрати на проведення комісійної судової оціночно - будівельної експертизи у розмірі 3584 (три тисячі п`ятсот вісімдесят чотири) грн 70 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Шмат Р.П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачкою не доведено, що у неї є утруднення в користуванні майном, зокрема, квартирою. У свою чергу судом не здобуто доказів, що відповідач чинить перешкоди проживання в квартирі ОСОБА_1 . Суд першої інстанції перебрав на себе повноваження не властиві суду. Адже, без жодних на те перешкод позивачка могла набути право власності на 1/2 частину квартири та згідно норм чинного національного законодавства відчужити належну їй 1/2 частини квартири. Позивачкою не доведено фінансову спроможність відповідача здійснити виплати присудженні судом. Брак фінансів у відповідача призведе до продажу спірної квартири на прилюдних торгах, що у подальшому позбавить ОСОБА_2 житла та зробить його боржником без його вини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Лук`янець Л.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі майна згода відповідача на присудження на користь позивача вартості її частки у праві спільної сумісної власності подружжя не вимагається. Таким чином, враховуючи, що позивачка погодилася отримати компенсацію за належну їй частку нерухомого майна, позовні вимоги є обгрунтованими. Крім того вказує, що в матеріалах справи відсутні докази фінансової неспроможності відповідача сплатити присуджену судом компенсацію.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Шмат Р.П. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник позивача адвокат Лук`янець Л.О. проти доводів апеляційної скарги заперечила, надала пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу.

Сторони особисто до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 15.10.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.21).

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 12.09.2022 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 22-23).

Сторони по справі мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15.08.2018 (а.с.25).

Судом також встановлено, що згідно ї технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого 10.02.1994, ОСОБА_6 є власником квартири. Загальна площа квартири становить 51, 6 кв. м., житлова площа становить 30, 9 кв.м., підсобна становить 20, 7 кв.м. (а.с.31-32).

За договором купівлі продажу квартири від 04.03.2020 року ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 прийняв зазначену квартиру, сплативши за неї ціну відповідно до умов цього договору.

Згідно п.1.3. Договору договір посвідчується за згодою дружини покупця ОСОБА_2 ОСОБА_1 , про що подано відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. (а.с.26-29).

Як вбачається із заяви-повідомлення про укладення договору про поділ майна подружжя від 05.10.2022 ОСОБА_2 пропонував ОСОБА_1 у зручний час та спосіб спільно звернутися до будь-якого приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу /Житомирської державної нотаріальної контори для укладення договору про поділ квартири АДРЕСА_1 (а.с.33).

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комісійної судової оціночно-будівельної експертизи від 09.10.2023 №631/10-2023 вбачається, що дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51, 6 кв.м, станом та в цінах на дату проведення дослідження становить 1 395 800 грн 00 коп (а.с.96-118).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи, що позивач погодилася отримати від відповідача матеріальну компенсацію за належну їй частку нерухомого майна, дійшов висновку, що двокімнатна квартира підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення відповідачу спірного нерухомого майна з визнанням за ним права власності на це нерухоме майно із стягненням з відповідача на користь позивача вартості 1/2 частини такого майна, що за даними висновку №631/10-2023 від 09.10.2023 року становить 1395800, 00 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із такого.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

У пунктах 23, 24 цієї постанови роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження

№ 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої

статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Із матеріалів справи вбачається, що сторони у період шлюбу придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.1. Договору квартира складається з 2 (двох) житлових кімнат та службових приміщень загальною площею 51.60 кв.м., у тому числі житловою - 30, 90 кв.м.

В ході судового розгляду встановлено, що спірне нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, воно є спільним сумісним майном подружжя, та квартира є неподільним майном, оскільки не може бути поділена в натурі із збереженням функціонального призначення кожної виділеної частки як самостійної квартири, також неможливе спільне використання цієї квартири у разі ухвалення судом рішення щодо поділу спірної квартири по 1/2 частині кожному.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просила замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на спірне майно грошову компенсацію у розмірі 50% ринкової вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно висновків судової оціночної експертизи.

Висновком експертів за результатами проведення комісійної судової оціночно-будівельної експертизи від 09.10.2023 №631/10-2023 встановлено, що дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51, 6 кв.м, станом та в цінах на дату проведення дослідження становить 1 395 800 грн 00 коп.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що після виготовлення висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 09.10.2023, за допомогою якого було визначено вартість спірного майна на момент розгляду справи, сторони не зазначали про його необґрунтованість або невідповідність іншим матеріалам справи, фактично погодившись із визначеною у вказаному висновку вартістю спірної квартири, а тому з огляду на заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги та роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що двокімнатна квартира підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення відповідачу спірного нерухомого майна з визнанням за ним права власності на це нерухоме майно із стягненням з відповідача на користь позивача частини вартості такого майна, що за даними висновку №631/10-2023 від 09.10.2023 року становить 1395800, 00 грн, а тому правильно задовольнив позовні вимоги.

Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 наголосила, що платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Таким чином доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Шмата Р.П. щодо неплатоспроможності відповідача та можливе в майбутньому позбавлення житла не заслуговують на увагу.

Доводи адвоката Шмата Р.П. про те, що реалізація квартири через органи виконавчої служби призведе до додаткових витрат відповідача і зменшить його платоспроможність не можуть бути враховані, оскільки відповідач не позбавлений права, у випадку такої необхідності, самостійно реалізувати квартиру та провести розрахунки з позивачем.

До того ж, як встановлено судом як першої так і апеляційної інстанції, на час розгляду справи доказів про неплатоспроможність відповідача матеріали справи не містять.

Крім того, згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).Таким чином доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо відсутності згоди відповідача на виплату компенсації також відхиляються судом.

Таким чином підстави для здійснення поділу майна в іншому порядку у суду відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Судові витрати необхідно залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.11.2024.

Головуючий Судді