Номер провадження: 22-ц/813/121/24
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу адвоката Круглякової Ганни Артемівни в інтересах ОСОБА_1 правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, слідче управління, третя особа - Перша київська державна нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, слідче управління про скасування в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження, реєстраційний номер 169574, зареєстрованого Першою Київською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2005 року, у вигляді арешту нерухомого майна, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 18 травня 2005 року, реєстраційний номер 169574, стосовно ОСОБА_1 , посилаючись на те, що зазначений арешт перешкоджає позивачеві розпоряджатися майном квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Круглякової Ганни Артемівни подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою судді Одеського апеляційного суду від 10.04.2020 року ОСОБА_4 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Круглякової Ганни Артемівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року та ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.05.2020 року під головуванням судді Гірняк Л.А. справу призначено до розгляду.

Заявою від 15.05.2020 року адвокат Круглякова Г.А. повідомила Одеському апеляційному суду про смерть свого клієнта ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Розпорядженням керівника апарату Одеського апеляційного суду від 17.03.2023 року здійснено повторний авторозподіл справи у зв`язку зі звільненням у відставку головуючого судді Гірняк Л.А. 21.02.2023 року та визначено нового головуючого суддю Князюка О.В., яким справу прийнято до провадження ухвалою від 24.03.2023 року та призначено до розгляду справи 15.06.2023 року.

Розпорядженням керівника апарату Одеського апеляційного суду від 25.10.2023 року здійснено повторний авторозподіл справи у зв`язку зі звільненням у відставку головуючого судді Князюка О.В. 28.09.2023 року та та визначено нового головуючого суддю Таварткіладзе О.М., яким справу прийнято до свого провадження ухвалою від 13.11.2023 року та призначено до розгляду на 12.03.2024 року.

Відповідно до відомостей, які витребуванні Одеським апеляційним судом з Національної поліції України вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2021 року у справі № 947/30813/21 позовну заяву ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у м. Києві , третя особа без самостійних вимог Перша Київська Державна Нотаріальна Контора про усунення перешкод у здійсненні права спадкування за законом - задоволено.

Скасовано обтяження, що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, типом обтяження є арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 169574, зареєстрованого Першою київською державною нотаріальною конторою від 18.05.2005 року у вигляді арешту нерухомого майна,стосовно ОСОБА_1 .

Знято арешт з нерухомого майна за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 .

Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.05.2005 року за № 169574 про арешт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 .

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.06.2022 року заяву ОСОБА_2 про виправлення описки в рішенні суду задоволено. Внесено виправлення в рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2021 року по справі № 947/30813/21, із зазначенням вірного номеру обтяження "1695741" замість помилково вказаного "169574".

Згідно відомостей витребуваних Одеським апеляційним судом від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., якою зведено спадкову справу після смерті ОСОБА_1 вбачається, що спадкоємцями є його діти: ОСОБА_2 1996 року народження; ОСОБА_3 2010 року народження, на користь яких нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_1 в тому числі на 3/8 часток квартири АДРЕСА_4 кожному.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.07.2024 року в якості правонаступника після смерті ОСОБА_1 залучені його сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у позові про скасування в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження, реєстраційний номер 169574, зареєстрованого Першою Київською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2005 року, у вигляді арешту нерухомого майна, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 18 травня 2005 року, суд першої інстанції виходив з того, що:

- кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства.

- якщо обмеження прав позивача щодо нерухомого майна відбулися в порядку кримінального судочинства, оцінку правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надано у порядку іншого, а саме цивільного судочинства, оскільки КПК України передбачено порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування.

При цьому суд послався на аналогічну правову позицію викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 640/17552/16-ц та від 23 травня 2018 року в справі № 569/4374/16-ц.

Також суд звернув увагу, що позивач ОСОБА_1 має право звернутись з клопотанням до слідчого судді про скасування арешту з належному йому майна.

Колегія суддів повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстра заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на квартиру АДРЕСА_4 , накладено арешт на підставі листа № 10/2-1390, виданого СУ ГУ МВС України від 24 березня 1995 року.

- відповідно до листа № С-1868/125/23/1/04-19 від 19 червня 2019 року слідчого управління Національної поліції України ГУ Національної Поліції у м. Києві, відомостей щодо відкриття кримінальних проваджень відносно ОСОБА_1 не обліковувались.

- згідно з відповіддю Головного слідчого управління Національної поліції України від 16.05.2024 року на ухвалу Одеського апеляційного суду про витребування доказів від 12.03.2024 року для встановлення існування та можливого зберігання листа 10/2-1390 від 24.03.1995 року, на підставі якого накладено арешт на все майно ОСОБА_1 без додаткової ідентифікації цієї особи (номер паспорту, місце реєстрації, дата місяць та рік народження тощо) інформація щодо вихідної кореспонденції за 1995 рік відсутня. Встановити номер кримінальної справи під час розслідування якої у 1995 році накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , Головне слідче управління Національної поліції України, не має можливості.

Колегія суддів виходить з такого.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

У частинах першій і третій статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV«Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У поданому позові ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 просив скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження, реєстраційний номер 169574, зареєстрованого Першою Київською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2005 року, у вигляді арешту нерухомого майна, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 18 травня 2005 року, реєстраційний номер 169574, стосовно ОСОБА_1 , посилаючись на те, що зазначений арешт перешкоджає позивачеві розпоряджатися майном квартирою АДРЕСА_1 .

При цьому вимог про звільнення з-під арешту належну ОСОБА_1 на праві власності конкретно визначеного майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 або іншого майна, ОСОБА_1 не заявлялось.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду справи колегія суддів враховує те, що арешт на майно ОСОБА_1 було накладено у 1995 році під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.

Крім цього, у межах кримінальної справи, в межах якої накладено арешт, докази того, що ОСОБА_1 набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, відстуні.

Разом з тим ОСОБА_1 будучи власником майна, чинним на час накладення арешту кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу (24 роки на час звернення до суду з позовом), що минув після накладення арешту, відсутність будь-яких відомостей про перебування кримінальної справи у стані відкритого або зупиненого провадження, та взагалі не можливості ідентифікувати цю кримінальну справу та ототожнити накладений арешт з особою позивача, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним вироком.

Проте кримінальна справа, в межах якої на майно ОСОБА_1 накладено арешт не ідентифікована і відомості, що ця справа на протязі 24 років на час звернення до суду з позовом і вирішення справи судом першої інстанції по суті та 29 років на час вирішення справи апеляційним судом перебуває у стані відкритого або зупиненого провадження або була скерована до суду для розгляду і була розглянута судом по суті, відстуні.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій або не ідентифікованій чи втраченій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства або вжиття інших заходів з ідентифікації такої справи з часу порушення якої спливло вже близько 30 років.

Означені способи розв`язання порушеного ОСОБА_1 питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

ОСОБА_1 пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до слідчого органу ГУНП.

Тому наведені судом першої інстанції мотиви відмови у заявленому ОСОБА_1 позові не грунтуються на вимогах закону.

Разом з тим, ОСОБА_1 заяивив вимоги не про звільнення конкретно належному йому майна з під-арешту, а про скасування в Єдиному реєстрі заборон обтяження у вигляді арешту нерухомого майна шляхом івиключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису 1695741 від 18.05.2005 року стосовно ОСОБА_1 .

Враховуючи, що особа ОСОБА_1 органом слідства при накладенні арешту на майно не була детально ідентифікована (номер паспорту, місце реєстрації, дата народження), то обтяження, реєстраційний номер 1695741, зареєстрованого Першою Київською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2005 року, у вигляді арешту нерухомого майна, яке міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження, формально-юридично стосується всіх власників майна в Україні, які мають прізвище, ім`я та по-батькові ОСОБА_1 .

Тому вимога про скасування в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження, реєстраційний номер 1695741, зареєстрованого Першою Київською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2005 року, у вигляді арешту нерухомого майна, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 18 травня 2005 року, реєстраційний номер 1695741, стосовно ОСОБА_1 не може бути вважатися належним способом захисту права конкретної особи з прізвищем, ім`ям та по-батькові ОСОБА_1 у власності якої перебуває квартира АДРЕСА_1 і розпорядження якою у позивача є обмеженим внаслідок обтяження у вигляді арешту нерухомого майна.

Оскільки ОСОБА_1 не заявлено у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, вимог про зняття арешту з нерухомого майна за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 та вимог про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.05.2005 року за № 169574 про арешт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 , підстави для задоволення фактично заявленої вимоги про скасування в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження, реєстраційний номер 1695741, зареєстрованого Першою Київською державною нотаріальною конторою від 18 травня 2005 року, у вигляді арешту нерухомого майна, шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 18 травня 2005 року, реєстраційний номер 1695741, стосовно ОСОБА_1 відсутні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що після смерті ОСОБА_1 його діти, як спадкоємці за законом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вступили у спадщину і отримали свідоцтво про право на спадщину на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 по 3/8 частини на кожного.

Видача нотаріусом відповідного свідоцтва про право на спадщину на майно спадкодавця ОСОБА_1 передувало звернення спадкоємця ОСОБА_2 до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві третя особа без самостійних вимог Перша Київська Державна Нотаріальна Контора, за наслідками якого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2021 року у справі № 947/30813/21 скасовано обтяження, що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, типом обтяження є арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 169574, зареєстрованого Першою київською державною нотаріальною конторою від 18.05.2005 року у вигляді арешту нерухомого майна,стосовно ОСОБА_1 , знято арешт з нерухомого майна за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 , виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.05.2005 року за № 169574 про арешт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 .

Таким чином, на час залучення Одеським апеляційним судом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якості процесуальнних правонаступників померлого позивача ОСОБА_1 і вирішення справи в апеляційному порядку шляхом ухвалення нового судового рішення, правонаступники померлого ОСОБА_1 вже отримали свідоцтва про право на спадщину в тому числі і на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 по 3/8 частини на кожного.

Таким чином, апеляційна скарга адвоката Круглякової Ганни Артемівни в інтересах ОСОБА_1 правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року в мотивувальній частині відмови у задовленні позову зміні з викладенням її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Круглякової Ганни Артемівни задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року в мотивувальній частині змінити та викласти її в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 09.07.2024 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова