ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/5997/24
Номер провадження 22-ц/818/2911/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміна О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року в складі судді Штих Т.В. у справі № 638/5997/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Державної Міграційної служби у Харківській області про встановлення факту що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту що має юридичне значення, заінтересована особа Головне управління Державної Міграційної служби у Харківській області (далі- ДМСУ у Харківській області) про встановлення факту що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що вона народилась у м. Кисловодськ, колишнього СРСР, приїхала до м. Харкова у 1986 році, навчалась у Харківському інституті громадського харчування, з 12 серпня 1991 року працювала буфетницею у школі № 28 м. Полтави.

Наразі вона проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що нею було отримано посвідку на постійне проживання, яку потім двічі обмінювала. Позивачка в усному порядку зверталась до ГУДМС у Харківській області з питання отримання громадянства України, однак їй було надано роз`яснення та рекомендації щодо необхідності встановити факт постійного проживання на території України.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області, подано відзив на заяву, в якому просило заяву залишити без задоволення.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з питань належності/набуття громадянства України до ДМСУ у Харківській області не зверталась, паспорт громадянина України зразка 1994 року не отримувала.

Заявник є громадянином РФ, отримала у консульстві рф у м. Харкові паспорт громадянина рф для виїзду за кордон, також була тричі документована посвідкою на постійне проживання в Україні, яка чинна на даний час.

ОСОБА_1 є громадянкою РФ, що виключає можливість застосування положень статті 3 ЗУ «Про громадянство України», оскільки заявницею вже було здійснено вибір громадянства на користь рф.

Також, ОСОБА_1 з 21 січня 1992 року по 06 травня 1988 року була зареєстрована по АДРЕСА_2 , рф.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року.

Зважаючи, що заявниця не зверталась до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою стосовно громадянства України, наразі вона є громадянкою рф , то на неї не поширюється дія ч. 1. ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

19 червня 2024 року ОСОБА_1 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона проживає в Україні з 1986 року, а тому фактично вважає себе громадянкою України.

Зазначала, що ГУ ДМСУ в Харківській області не заперечував щодо надання їй громадянства, а тому наявні підстави для задоволення заяви.

У судове засідання апеляційного суду представник ГУ Державної Міграційної служби у Харківській області не зявився.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 21 листопада 2024 року, надіслану апеляційним судом ГУ Державної Міграційної служби у Харківській області отримано 13 вересня 2024 року в електронному кабінеті (а.с.72).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кисловодськ, СРСР (а.с.5).

09 липня 1997 року на підставі ст. 13 ч. 1 закону РСФСР «Про громадянство РСФСР» ОСОБА_1 отримала громадянство російської федерації, про що було зроблено відповідний запис у паспорті громадянина СРСР серії НОМЕР_1 від 16 квітня 1986 року (а.с. 5).

25 червня 1991 року ОСОБА_1 була знята з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_3 . Після цього заявниця з 21 січня 1992 року до 06 липня 1998 року була зареєстрована АДРЕСА_4 , рф (а.с. 6)

З 1986 року по червень 1991 року ОСОБА_1 навчалась у Харківському інституті громадського харчування, після закінчення якого з серпня 1991 року по 30 січня 1995 року працювала буфетницею у школі № 28 м. Полтави (а.с.4).

ОСОБА_1 було отримано посвідки на постійне проживання в Україні: 22 вересня 1999 року серії НОМЕР_2 , 06 березня 2006 року серії НОМЕР_3 , 18 травня 2015 року № ІН083025 (а.с.6,15).

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині 1 статті 8, статті 21, частині 1 статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на набуття громадянства України, зокрема - факт постійного проживання на території України.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

При застосуванні законодавства про громадянство слід відрізняти правові конструкції - набуття громадянства та встановлення належності до громадянства.

Підстави набуття громадянства України встановлено у статті 6 Закону про громадянство. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина 1 статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З наведеного слідує, що у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Зазначене також узгоджується із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту, ОСОБА_1 зазначала, що станом на 24 серпня 1991 року вона проживала на території України, оскільки після навчання у ВНЗ у м. Харкові працевлаштувалась в м. Полтава буфетчицею.

Також, у судовому засіданні заявниця пояснила, що дійсно має паспорт громадянина російської федерації, разом з тим жодного відношення до країни агресора немає; вона тривалий час проживає на території України та її син перебував на службі у Збройних силах України. Наразі вона бажає встановити належність до громадянства України з метою набуття прав та обов`язків громадянина України, у зв`язку з чим нею подано дану заяву про встановлення факту.

Оцінивши докази по справі, а саме перебування у трудових відносинах на території Полтавської області, за відсутності доказів реєстрації в іншій країні у спірний період, враховуючи вимоги нормативно правових актів, судова колегія вважає, що заявник довела факт постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Також, судова колегія враховує, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Оцінивши докази по справі, а саме перебування у трудових відносинах на території Полтавської області, за відсутності доказів реєстрації в іншій країні у спірний період, враховуючи вимоги нормативно правових актів, судова колегія вважає, що заявник довела факт постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

З огляду на те, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено, заявник правильно звернулась до суду для встановлення такого факту.

Доводи ГУ ДМСУ в Харківській області про те, що ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації і не відмовилася від громадянства, а тому не може претендувати на набуття громадянства України не свідчать про безпідставність заяви, оскільки сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не виключає можливість встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22).

Відповідно до статті 4 Європейської конвенції про громадянство, ратифікованої Законом України № 163-V ( 163-16 ) від 20 вересня 2006 року, кожна особа має право на громадянство.

Статтею 5 Європейської конвенції про громадянство встановлено, що правила держави-учасниці, які стосуються громадянства, не повинні містити розрізнень або допускати практику, що призводять до дискримінації за ознакою статі, релігії, раси, кольору шкіри, національного чи етнічного походження. Кожна держава-учасниця керується принципом заборони дискримінації своїх громадян незалежно від того, чи вони є громадянами за народженням, чи набули свого громадянства пізніше.

Зважаючи, що у громадян, які не встигли до початку повномасштабного вторгнення вийти з громадянства рф, ситуація складається так, що вийти з попереднього громадянства вони не можуть. Представницькі органи цих держав в Україні не працюють, поїздка до цих держав неможлива та небезпечна, подача заяви про вихід через треті країни недоступна через юридичні та економічні перешкоди, а консульства цих країн на будь-які заяви громадян відповідей не надають, тому встановлення факту постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, є фактично єдиним способом реалізації права ОСОБА_1 для набуття громадянства України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної Міграційної служби у Харківській області про встановлення факту що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина