н/п 2/490/708/2024 Справа № 501/2797/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
04 липня 2024 року 501/2797/23 м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - яка не заявлає самостійних позовних вимог Орган опіки та піклування Миколаївської міської радипро визначення місця проживання малолітніх дітей ,-
17.07.2023 року позивачка звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до відповідачів про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з бабусею - позивачем по справі.
Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що є бабою неповнолітніх дітей , наразі є внутрішньо переміщеної особою з м.Миколаєва та проживає в м.Чорноморськ Одеського району Одеської області.
Батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , 2013 р.н., є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Батьками неповнолітнього ОСОБА_6 , 2013 р.н., є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Фактично, починаючи з 2021 року і до теперішнього часу її онуки проживають постійно з нею та перебувають на її повному матеріальному утриманні. З цього час жоден з батьків не цікавиться долею дітей, не надає жодної допомоги на їх утримання.
Її донька ОСОБА_2 страждає від хронічної алкогольної залежності , багаторазово проходила лікування, де вона перебуває зараз, а аткож де перебувають батьки дітей- їй не відомо.
З приводу неправомірної поведінки батьків дітей, нехтування ними своїми батьківськими обов`язками вона неодноразово зверталася до Служби у спраавх дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради, де їй було рекомендовано звернутися до суду.
Наразі нею створено всі необхідні умови для проживання та розвитку дітей, матеріально їй допомагає сім`ї її старшої доньки.
Фактично вона замінила онукам рідну матір, а батьки дітей свідомо усунулися від участі у вихованні та утриманні дітей.
Відтак, просить визначити місце проживання неповнолітніх онуків разом з нею.
Представником третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області надані письмові пояснення по суті справи. Відповідно до поданих документів ОСОБА_1 є бабусею малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .При цьому позивачем ОСОБА_1 заявлено вимогу про визначення місця проживання дітей з нею відповідно до статей 160,161Сімейного кодексу України, які регулюють право батьків на визначення місця проживання дитини та вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання дитини. Виходячи зі змісту зазначених статей ця вимога може бути заявлена лише матір`ю або батьком дитини. Позивачем ОСОБА_1 не надано належних доказів того, що жоден із батьків малолітніх дітей не може створити дітям належних умов для виховання та розвитку. Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 49,53 ЦПК України, просять розглянути питання про визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, а саме позивача у відповідності до ст.ст. 160, 161 Сімейного кодексу України.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24.07.2023 року справу передано за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва.
Ухвалою суду від 25.09.2023 року прийнято позов до розгляду та призначено підготовчесудове засідання на 27 листопада 2022 року на 11.30 год.
Ухвалою суду від 27.11.2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявлає самостійних позовних вимог - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради. Зобов`язано орган опіки та піклування в строк до 20 січня 2024 року скласти висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з бабусею ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 12 березня 2024 року повторно зобов`язано орган опіки та піклування в строк до 01 травня 2024 року скласти висновок щодо щодо можливості проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також надати інформацію щодо участі батьків у вихованні та утриманні дітей та створених ними умов проживання дітей.
Ухвалою суду від 08.05.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті .
Повторно направлено Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради ухвали суду від 27.11.2023 року та від 12.03.2024 року для обов`язкового виконання та зобов`язати виконати вимоги ухвали суду в місячний строк з дня отримання ухвали суду, але не пізніше 20 червня 2024 року.
Представник позивача надав в судове засідання заяву про підтримання позовних вимог.
Відповідачі в .судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомллився судом належним чином.
Представник третьої особи органу опіки та піклування Миколаївської міської радидо суду не з`явився, на виконання вимог ухвал суду від 27.11.2023 року та від 12.03.2024 року надав лист, з якого вбачається, що зазначеними адресами відповідачі не проживають, встановити їх місцезнаходження та засоби зв`язку не вдалося, отже виконати вимоги ухвали суду не можливо.
У зв`язку з викладеним, судом ухвалено рішення про заочний розгляд на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини 3статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачем, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Разом з тим, частиною третьою статті 161 СК України передбачено, що якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.
Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що в даній категорії справ у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків, в даному випадку бабусі та батьків.
Як вказав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 4 березня 2020 року у справі № 356/417/17 , враховуючи положення ч.1,2 ст.55 Конституції України, ч.1 ст.4 ЦПК України слід зазначити, що баба також має право на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання своєї онуки.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згыдно ч.1 першій статті 163 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.
Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки (принцип 7 Декларації прав дитини).
Аналіз наведених норм національного законодавства, а також положень міжнародних договорів, свідчить про закріплення переважного права на визначення місця проживання дитини з батьками (одним із батьків), що кореспондується з обов`язком батьків забезпечувати найкращі інтереси дитини, здійснювати захист прав та інтересів своїх дітей.
Разом з тим у Постанові від 01 грудня 2021 року у тій самій справі №356/417/17, Верховний Суд виснував, що правило частини третьої статті 161 СК України не наділяє бабу/діда дитини правом самостійно звертатися з позовом про визначення місця проживання дитини з ними, оскільки наведене правило кореспондується з нормами статті 170 СК України щодо відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.Відповідно до частини третьої статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.Тож за встановлених фактичних обставин справи, враховуючи, що на момент звернення бабусі з позовом про визначення місця проживання її онуки разом з нею, батько дитини не був позбавлений батьківських прав, бабуся не набула статусу опікуна (законного представника) дитини, були відсутні правові підстави для звернення позивача у цій справі з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею.
Стаття 258 СК України наділяє бабу та діда певними правами законних представників малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків.
Відповідно до правил цієї статті баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.
Верховний Суд у визначенні норми права, що підлягає застосуванню до спірних правових відносин, виходить з того, що правила статті 29 ЦК України, а також статті 161 СК України є спеціальними відносно положень статті 258 СК України.
Так, правила статті 258 СК України є загальними щодо права баби та/або діда на звернення до суду в разі порушення прав онуків, проте у тому випадку, якщо предметом спору є визначення місця проживання дитини, має бути застосовано спеціальні правила статті 161 СК України.
Частина перша статті 258 СК України гарантує бабі та дідові право на самозахист внуків. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.
Зміст статті 19 ЦК України дає підстави для висновку, що самозахист можливий за наявності таких умов: 1) має місце порушення цивільного права або загроза його порушення; 2) існує необхідність припинення (попередження) порушення власними силами; 3) відбувається застосування заходів, які відповідають характеру правопорушення, тобто заподіяння шкоди порушнику чи іншій особі має бути санкціонованим законом, не виходити за межі дозволеного.
Самозахист дитини - це, в першу чергу, фактичні дії батьків, баби та/або діда, які мають неюрисдикційний характер, спрямовані на фактичний захист порушеного права або загрози такого порушення, вчинені відповідно до чинного законодавства. Отже, якщо баба та/або дід вважають, що дитині (онуку) загрожує небезпека, вони вправі вчиняти дії, спрямовані на усунення загроз життю, здоров`ю дитини, припинення спілкуванню з особою, яка шкідливо (негативно) впливає на дитину тощо.
В оцінці наявності підстав для застосування частини другої статті 258 СК України до спірних правовідносин потрібно враховувати, що у разі звернення до суду з позовом на підставі цього правила вважається, що позов подано від імені такої дитини її представником та виключно в її інтересах у разі існування загрози порушення прав дитини або фактичного порушення її прав, позов не може бути спрямований на захист власних інтересів баби та/або діда.
У даній справі, баба звертається до суду з позовом саме в інтересах дітей, обґрунтовуючи, що онуки не можуть проживати з рідними батьками, які взагалі самоусунулися від піклування про них, отже у разі залишення їх з батьками, останнім загрожуватиме небезпека фізичному та психічному здоров`ю, що потребує невідкладного застосування способів фактичного самозахисту дітей, отже суд приходить до висновку , що звернення баби з цим позовом є реалізацією права на самозахист у контексті статті 19 ЦК України.
В контексті висновків Верховного Суду, наведених у обох Постановах у справі № 356/417/17, право ОСОБА_1 як бабусі в інтресах малолітніх онуків, звернутися до суду з вимогами про визначення проживання малолітніх дітей з нею не суперечить позиції Верховного Суду.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому, визначення місця проживання дітей з бабою не впливатиме на взаємовідносини їх з батьком т амтір`ю, не обмежує батьків у спілкуванні з дитиною, а відповідачі не позбавлені можливості змінити місце проживання дітей у разі зміни обставин, зміни свого ставлення до виховання дітей та покращення умов проживання.
Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).
Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
Як підтверджується матеріалами справи, бабуся дітей ОСОБА_1 неодноразово протягом 2022 року зверталася до Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради з приводу того, що її донька ОСОБА_2 після отримання соціальної допомоги ВПО повернулася до м.Миколаїв, продовжує зловживати алкоголем та вести аморальний спосіб життя. Малолітні діти залишилися проживати з бабусею.
Згідно відповідей Служби, за допомогою роз`яснювальних бесід ( адже ОСОБА_2 на виклики спеціаліста у справах дітей не з`являлася) змінити ставлення матері до дітей не вдалося можливим, бабусі дітей рекомендовно звернутися до суду з позовом про позбавлення баткьів баткьівських прав відносно дітей.
Як вбачається з матеріалів справи, батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції .
Матеріалами справи підверджується, що ОСОБА_7 зареєстрвоаний як ВПО в м.Чорономорськ Одеської обалстіза адресою реєстрації бабусі ОСОБА_1 , перебуває на обілку у сімейного лікаря в м.Чорноморськ, займається в дитячо-юнацькій спортивній школі Чорноморської міської ради.
Батьками неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області.
Матеріалами справи підверджується, що ОСОБА_8 зареєстрований як ВПО в м.Чорономорськ Одеської обалстіза адресою реєстрації бабусі ОСОБА_1 , перебуває на обліку у сімейного лікаря в м.Чорноморськ.
Згідно повідомлення на адресу Служби у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області від відділу поліції № 1 Одеського РУП № 2 13.09.2022 року - просили вжити заходів до сім`ї ОСОБА_2 , яка постійно перебуває вдома в стані алкогольного сп`яніння, зовсім не піклується про дітей, не готує їм їжу, не контролює їх місцеперебування, діти неохайні, їдять Мівіну , гуляють містом без догляду. 08.09.2022 року дітей забрала бабуся ОСОБА_10 , за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 .
На ОСОБА_2 , були неодноразово складені протоколи про адміністартивне правопорушення за ст.ст. 184,173-2 КУпАП.
З 2020 року до Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району м.Миколаєва та Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області також систематично надходили звернення щодо невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків .
Актом обстеження житлово-побутових умов від10.05.2023 року та від 03.11.2022 року, від 24.01.2024 року складеними працівниками Служби у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області, встановлено, що за адресою місця проживання позивача ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 для виховання, розвитку та проживання дитини створено належні умови, самотужки виховує дітей, наглядає за ними. Мати участі у вихованні дітей не приймає, у телефонній розмові повідомила, що мешкає окремо у м.Одеса, не хоче скористатися допомогою соціальних служб у справах дітей. Бабуся бажає оформити опіку над дітьми.
Влаштуванням дітей до навчальних закладів та зверненням за медичною допомогою займаэться саме ОСОБА_1 .
У відповідності до Наказу №07 від 23.02.2024 року, наданого Службою у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області«Про передачу малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виховання та утримання ОСОБА_1 (тимчасово) - передано малолітніх дітей нв уиивховання та утримання ОСОБА_1 тимчасово до вирішення питання про їх подальше влаштування. Відповідальність за життя та здоров`я малолітніх покладено на ОСОБА_1 .
Встановлено, що мати дітей ОСОБА_2 залишила дітей на бабусю, не виконує батьківськи обов`язки, не займається вихованням та утриманням дітей. Місце знаходження баткьів дітей невідоме, участі у вихованні та утриманні дітей не приймають.
За ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно доабз. ч. 3 ст. 29 ЦК України, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
За положеннями абз. 1 ч. 3 ст. 161 СК України, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.
За приписамист. 7 СК України,яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини
Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООНвід20листопада 1959року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.
Вимогами абз. 2 ч. 1 ст. 161 СК Українивстановлено, що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 1ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до ч. 2ст. 155 СК Українибатьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.
Сучасний підхід до вирішення сімейних спорів за участі дитини змінюється. Як у національному, так і у міжнародному праві, є широкий консенсус на підтримку ідеї про те, що регулюванням сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (Конституція України, статті 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) статті 7, 141, 150, 153, 155 СК України).
У цій справі спір між бабусею та батьками дітей виник з приводу їх місця проживання. За мовчазної згоди матері, яка залишила дітей на бабусю, визначено, що діти тимчасово будуть проживати у бабусі. Ця справа стосується інтересів дитини, тому результат судового розгляду має бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Отже, у своїх рішеннях ЄСПЛ орієнтує, що для всіх дій чи рішень щодо дітей необхідно забезпечити найкращі інтереси дитини замість «презумпції на користь матері» чи «рівності прав та обов`язків батьків стосовно дитини».
Необхідно звернути увагу, що ЄСПЛ порушення прав може констатувати і тоді, коли дії органів відповідали національному законодавству, однак саме законодавство не відповідало Конвенції (див.: справи «Наталія Михайленко проти України», рішення від 30 серпня 2013 року, « Федотова та інші проти Росії»).
З урахуванням викладеного, необхідності врахування найкращих інтересів дитини, суд вважає, що системний аналіз статей 29 ЦК України, 161, 163 , 170 СК України не дає підстави стверджувати, що законодавство забороняє визначити місце проживання неповнолітньої дитини з бабусею у разі спору, якщо це відповідає інтересам дитини.
Отже з урахуванням викладеного, суд вважає, що для забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 необхідно визначити їх місце проживання разом із бабусею. При цьому суд враховує, що щонайменше вже два роки поспіль діти проживають з бабусею, яка сумлінно виконує обов`язки по їх вихованню, навчанню та утриманню, виявляє стійке бажання опікуватися ними постійно, для юридчного формлення своїх прав і звернулася з цим позвоом до суду.
При цьому суд враховує, що позбавлений можливості з`ясувати думки органу опіки та піклування як Миколаївської міської ради ( яка не може надати свій висновок з об`єктивних підстав), так і Чорноморської міської ради ( яка фактично відмовилася виконувати вимоги ухвали суду, заперечуючи право ОСОБА_1 на звернення до суду з вказаним позовом - хоча вирішувати питання про належність позивача - це є право суду, а не третьої особи у справі).
З урахуванням підстав, змісту позову, встановлених обставин справи, норм національного права та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суду необхідно з`ясувати, чому віддати перевагу: переважному праву батьків на проживання з дитиною чи найкращим інтересам дитини. Визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, потребує урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Так, згідно з матеріалами справи , діти протягом двох років проживають з бабусею, зі своїми батьками взагалі не спілкуються, мати самоусунулася від їх виховання, на запрошення представників органу опіки та піклування з`явитися для проведення консультації також не з`явилася.
У цій справі визначення місця проживання дітей з бабусею відповідає їх найкращим інтересам, що підтверджено доказами у справі, які не спростовані відповідачами, дітям створені належні умови проживання та виховання саме бабусею, а не батьками , що свідчить про сталі сімейні відносини за бабусею.
При прийнятті рішення судом враховано поведінка відповідачів та їх ставлення до виконання батьківських обов`язків, яке, на думку суду, є безвідповідальним та не забезпечує повного і гармонійного розвитку особистості дитини.
Отже з урахуванням викладеного, суд вважає, що для забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі неповнолітніх дітей необхідно визначити їх місце проживання разом із бабусею.
За таких обставин, враховуючи наведений аналіз норм матеріального права, а також практики ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання малолітніх онуків разом з бабою ОСОБА_1 відповідає їх найкращим інтересам.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthersv.Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частках слід стягнути судовий збір на користь позивачки.
Керуючись ст.ст. 12-13, 79-84, 141, 259-264, 273, 352 ЦПК України, суд , -
Позов- задовольнити.
Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з бабусею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Стягнути на користь ОСОБА_11 (ІПН НОМЕР_1 ) з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 357 грн 87 коп з кожного судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 12 липня 2024 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО