ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 686/28882/23

провадження № 61-13125св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Керницька Оксана Вікторівна, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Палінчака О. М.

від 15 травня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В., від 27 серпня 2024 року, і виходив з такого.

Короткий зміст заявлених позовних вимог

1. 31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів.

2. Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 09 січня 2020 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики № 023 на 60 000 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 1 458 000 грн з терміном повернення до 09 січня 2021 року, про що ОСОБА_5 09 січня 2020 року власноручно складено розписку. 06 лютого 2020 року між ним та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики № 023 від 09 січня 2020 року щодо отримання останнім коштів у розмірі

120 000 доларів США, з кінцевою датою повернення боргу 09 січня 2021 року, про що ОСОБА_5 06 лютого 2020 року написано розписку.

3. Позивач зазначав, що 07 лютого 2020 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір поруки за договором позики № 023 та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року на загальну суму 120 000 доларів США.

4. Станом на 17 лютого 2021 року заборгованість за вказаним договором позики № 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року складала 206 648, 99 доларів США.

5. ОСОБА_1 вказував, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року у справі № 686/17191/21, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 120 000 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 36 100, 79 доларів США, 3 % від простроченої суми у розмірі 1 844, 38 доларів США та пеню у розмірі 10 000 доларів США; у рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 .

6. Позивачу стало відомо, що після настання строку виконання зобов`язання за договором позики № 023 від 09 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, було укладено договір позики № б/н від 28 січня 2021 року, розмір основного зобов`язання 1 400 000 грн.

7. На виконання договору позики № 023 від 09 січня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 358

від 01 березня 2021 року, предметом якого є земельні ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га, та кадастровим номером :01:006:0299, площею 0,2391 га, які знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1 . В подальшому, 14 липня 2022 року ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки № 158 від 01 березня 2021 року було зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки.

9. Позивач вказував, що відповідачами були укладені фраудаторні правочини, які спрямовані на погіршення майнового стану боржника у зв`язку з наявністю кредиторських вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідні правочини вчинені одразу після настання строку виконання зобов`язання за договором позики та надіслання вимоги про повернення ОСОБА_5 заборгованості та можливості стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , як солідарних боржників.

10. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати недійсними договір позики № б/н від 28 січня 2021 року який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та договір іпотеки від 01 березня 2021 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , у зв`язку з їх фраудаторністю, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:006:0298, :01:006:0299.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

11. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 15 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів відмовлено.

12. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, шо наведені позивачем обставин не доводять того факту, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживали своїми цивільними правами на шкоду правам позивача. Звернуто увагу, що прилюдні торги з реалізації нерухомого майна не відбулися, виконавчий лист по справі № 686/17191/21 повернуто стягувачу (копія постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 07 серпня 2023 року в межах виконавчого провадження № 70569830).

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

13. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2024 року - без змін.

14. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент укладання оспорюваних правочинів заборон щодо відчуження земельних ділянок не було, а права ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 при укладенні оспорюваних правочинів не були жодним чином обмежені чи обтяжені. ОСОБА_2 укладення вказаних договорів позики та іпотеки з ОСОБА_3 обґрунтовував необхідністю в отриманні коштів через виявлену онкологічну хворобу, 11 лютого 2020 року ОСОБА_2 було проведено операцію. Посилання позивача на недобросовісність дій

ОСОБА_2 при укладені договору позики з ОСОБА_3 після настання строку виконання зобов`язання перед ОСОБА_1 є необґрунтованим, оскільки саме по собі вчинення оспорюваних правочинів в період направлення вимоги кредитора не може свідчити про намір приховати майно від виконання зобов`язання за договором поруки. Доводи позивача щодо проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не заслуговують на увагу та спростовуються наявними матеріалами справи.

Узагальнені доводи касаційної скарги

15. 27 вересня 2024 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат

Керницька О. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

16. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16,

від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16, від 16 травня 2018 року

у справі № 910/5394/15, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16,

від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 12 грудня 2018 року

у справі № 2?3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц,

від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16?ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц,

від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2018 року у справі № 918/185/15, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18,

від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 28 листопада 2019 року

у справі № 910/8357/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17,

від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року

у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року у справі № 916/3600/15,

від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 10 червня 2020 року у справі № 912/1701/18, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011,

від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17, від 07 жовтня 2020 року

у справі № 755/17944/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17,

від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 20 липня

2021 року у справі № 921/490/18, від 14 вересня 2022 року у справі

№ 369/8077/1914, від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

17. У касаційні скарзі заявник зазначає, що між відповідачами було укладено фраудаторні правочини, які спрямовані на погіршення майнового стану боржника у зв'язку з наявністю кредиторських вимог. Суди не звернули достатньої уваги на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Фактичні шлюбні відносини, постійне спільне проживання та ведення спільного господарства підтверджують спільні фотографії у соціальних мережах, зокрема у «Facebook». Орім того, позивач зазначає, що ОСОБА_2 самостійно в особистих переписках в соціальній мережі «Вайбер» повідомляв його про те, що ОСОБА_3 є його цивільною дружиною, з якою він проживає 19 років. Разом з тим ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 .

18. На думку позивача, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми правами на його шкоду, оскільки укладення договору позики та договору іпотеки відбулося з метою уникнення сплати боргу та звернення стягнення на майно солідарного боржника.

19. Заявник стверджує, що під час вирішення спору судами попередніх інстанцій було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме приписи статей 203, 215 ЦК України, у зв`язку з чим суди дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

20. Заявник звертає увагу, що ОСОБА_2 при укладенні договору позики з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при укладенні договору іпотеки з ОСОБА_3 діяли недобросовісно, з метою умисного погіршення свого майнового стану у зв`язку з наявністю кредиторської заборгованості ОСОБА_5 перед ним, оскільки відповідні правочини вчинені одразу після настання строку виконання зобов`язання за договором позики та надіслання вимоги про повернення ОСОБА_5 заборгованості та можливості стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як солідарних боржників, а тому відповідні правочини мають бути визнані недійсними у зв`язку з їх фраудаторністю. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки укладення оспорюваних договорів відбулося з метою уникнення сплати боргу та звернення стягнення кредитором на майно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як боржників.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21. Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 686/28882/23.

22. Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2024 рокусправу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

23. У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржувані судові рішення є законними та прийнятті із додержанням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що у нього не було наміру завдати шкоди ОСОБА_1 шляхом погіршення його майнових прав. Більше того, на забезпечення боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , як майнового поручителя боржника було звернуто стягнення на майно, що спростовує посилання позивача на недобросовісність дій відповідачів при укладенні договорів позики та іпотеки із ОСОБА_3 . Підставою для укладення оспорюваних договорів було виявлене лікарями в нього онкологічне захворювання, на лікування якого були необхідні певні кошти. Сам факт проживання у будинку ОСОБА_3 на договірній основі, наявність світлин у соціальній мережі свідчать лише про їхні дружні стосунки і не підтверджують факту ведення спільного господарства.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір позики № 023 від 09 січня 2020 року. На підтвердження отримання коштів відповідно до вказаного договору позики 09 січня 2020 року ОСОБА_5 власноручно була складена розписка, за якою ОСОБА_5 під час написання розписки отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 09 січня 2021 року у готівковій формі в доларах США, відповідно до умов договору позики.

25. 06 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода № 1 до договору позики № 023 від 09 січня 2020 року, згідно з якою загальна сума позики склала 120 000 доларів США, про що ОСОБА_5 06 лютого 2020 року власноручно була складена розписка.

26. 07 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір поруки на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором позики, згідно з яким ОСОБА_2 поручився перед ОСОБА_1 за виконання ОСОБА_5 обов`язку за договором позики № 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року до вищевказаного договору позики на загальну суму 120 000 доларів США, з кінцевим строком виплати 09 січня 2021 року.

27. ОСОБА_5 направлялися вимоги від 17 лютого 2021 року та

від 19 березня 2021 року з проханням виконати грошові зобов`язання за договором позики № 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1

від 06 лютого 2020 року.

28. 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою кредитора, повідомивши, що боржник ОСОБА_5 порушив свої зобов`язання, взяті за договором позики № 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року, тому для забезпечення виконання зобов`язань, взятих ОСОБА_2 за договором поруки

від 07 лютого 2020 року, висунув останньому вимогу виконати порушені зобов`язання у тридцятиденний строк з моменту отримання вимоги. Аналогічна вимога направлялася ОСОБА_2 03 квітня 2021 року, однак відповідно до листа АТ «Укрпошта» № 07-936 від 12 квітня 2021 року вказаний лист був повернутий у зв`язку з відмовою адресата від отримання поштового відправлення.

29. У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

30. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 09 серпня 2022 року у справі № 686/17191/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 120 000 доларів США, проценти від суми позики у розмірі 36 100,79 доларів США, 3 % від простроченої суми у розмірі 1 844,38 доларів США та пеню у розмірі 10 000 доларів США. У рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1 520, 4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, з кадастровим номером :01:006:0297 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250), які належать ОСОБА_4 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних електронних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2 558 948 грн за мотель та 1 815 406 грн за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

31. Хмельницький апеляційний суд постановою від 09 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_7 , задовольнив частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року змінив, виключив з абзацу 2 резолютивної частини рішення суду посилання суду на стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_4 . Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення. Стягнув солідарно із ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 120 000 доларів США пені. Змінив розподіл судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

32. Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2023 у справі № 686/17191/21 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасовано та залишено в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року.

33. Верховний Суд мотивував свою постанову тим, що апеляційний суд неправильно застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення неустойки у розмірі 120 000 доларів США. Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення пені, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в означеній частині в силі рішення суду першої інстанції.

34. 28 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 1 400 000 грн на строк до 01 березня 2022 року.

35. З метою забезпечення виконання цього договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 358 від 01 березня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г. Г., предметом якого є іпотека земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0299, площею 0,2391 га, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 . Згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 351925597 від 26 жовтня 2023 року та № 351903773

від 26 жовтня 2023 року, 14 липня 2022 року ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки № 158 від 01 березня 2021 року зареєструвала право власності на вищевказані земельні ділянки.

37. Згідно з випискою з медичної картки № 701/18460 ДУ «Інститут урології НАУМ України», 11 лютого 2020 року ОСОБА_2 було проведено операцію.

38. Прилюдні торги щодо реалізації нерухомого майна не відбулися, виконавчий лист по справі № 686/17191/21 повернуто стягувачу (копія постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 07 серпня 2023 року в межах виконавчого провадження № 70569830).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

39. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

40. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

41. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

42. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

43. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

44. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

45. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що наведені позивачем обставин не доводять, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача.

46. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

47. Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

48. У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

49. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду

від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

50. Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

51. За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

52. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

53. Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

54. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

55. Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

56. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, може ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набувати ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

57. Поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

58. Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі

№ 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.

59. У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

60. Слід також звернути увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі

№ 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

61. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах

від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011.

62. Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього вимоги про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

63. Саме ці обставини є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

64. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорювані договори (позики й іпотеки) були укладені з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань за договором позики від 09 січня 2020 року, укладеним між ним та ОСОБА_5 . Наголошував, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року у справі № 686/17191/21, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 120 000 доларів США, проценти від суми позики у розмірі 36 100, 79 доларів США, 3 % від простроченої суми у розмірі 1 844, 38 доларів США та пеню у розмірі 10 000 доларів США. У рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 .

65. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

66. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

67. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

68. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

69. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, надав належну оцінку поданим доказам й обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів порушення своїх прав внаслідок укладення оспорених договору позики № б/н від 28 січня

2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та договору іпотеки від 01 березня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

70. Як встановлено судами, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики № б/н від 28 січня 2021 року на суму 1 400 000 грн.

71. Отримання грошових коштів у розмірі 1 400 000 грн ОСОБА_2 мотивував необхідністю проведення оперативного втручання через виявлену онкологічну хворобу, що зокрема підтверджується випискою з медичної картки № 701/18460 ДУ «Інститут урології НАУМ України».

72. На виконання договору позики № б/н від 28 січня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 358

від 01 березня 2021 року, предметом якого є земельні ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га, та кадастровим номером :01:006:0299, площею 0,2391 га, які знаходяться за адресою:

АДРЕСА_4 . В подальшому, 14 липня 2022 року, ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вищевказані земельні ділянки.

74. 01 червня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було укладено договір про спільну участь у будівництві об`єктів нерухомого майна, предметом якого є земельні ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га, та кадастровим номером :01:006:0299, площею 0,2391 га.

75. Позивач не довів порушення його прав оспорюваним договором іпотеки № 358 від 01 березня 2021 року, предметом якого є земельні ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га, та кадастровим номером :01:006:0299, оскільки вони належали на праві власності майновому поручителю ОСОБА_4 .

76. ОСОБА_4 виступав майновим поручителем за договором позики

№ 023 від 09 січня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 06 лютого 2020 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , передав в іпотеку інше нерухоме майно: мотель та земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0297.

77. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 09 серпня 2022 року у справі № 686/1719/21, звернуто стягнення на майно поручителя ОСОБА_4 на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1520,4 кв. м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), та на земельну ділянку, площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, з кадастровим номером :01:006:0297, які належать ОСОБА_4 .

78. Законом України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

79. Ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 не є солідарним боржником у справі № 686/17191/21, а відповідає перед ОСОБА_1 у межах вартості предмета іпотеки (мотель та земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0297), про що свідчить, зокрема, постанова Верховного Суду від 30 серпня 2023 у справі № 686/17191/21.

80. Земельні ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0,1447 га, та кадастровим номером :01:006:0299, не є предметом забезпечення боргових зобов`язань у справі № 686/17191/21, а тому перехід права власності від ОСОБА_4 за оспорюваним договором іпотеки № 358 від 01 березня 2021 року не може свідчити про погіршення майнового стану боржника, а отже не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки.

81. Разом з тим, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

82. Вказані обставини свідчать про те, що позивач не довів порушення його прав внаслідок укладення оспорених договорів. Також не було доведено втрати можливості виконання зобов`язань за рахунок майна основного боржника, або за рахунок предмета іпотеки на підставі судового рішення у справі № 686/1719/21.

83. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків суду першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

84. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

85. Слід також зазначити, що висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які послався заявник у касаційній скарзі, не входять у суперечність з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи встановлені у цій справі обставини.

86. Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Керницька Оксана Вікторівна, залишити без задоволення.

2. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 15 травня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара
В. В. Шипович