Житомирський апеляційний суд
Справа №295/610/24 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 44 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/610/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що вона як непрацюючий пенсіонер, що проживає на території радіоактивного забруднення, має право на підвищення до пенсії відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, встановленим бюджетним законодавством на відповідний рік.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчий актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, крім іншого, вилучено статтю 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку з чим вона з 01.01.2015 року позбавлена права на отримання вказаної додаткової пенсії.

При цьому Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року у справі №6-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним): підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII; частину третю статті 22, частину другу статті 24, частину сьому статті 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами; статтю 53 (крім її назви), статтю 60 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII.

Конституційним Судом України при визнанні неконституційним підпункту 7 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, яким виключено положення ст.39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796, вказано, що обмеження чи скасування Законом № 76 пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Право на отримання нею підвищення до пенсії як непрацюючого пенсіонера, що проживає на території радіоактивного забруднення, віднесеної до зони гарантованого добровільного відселення у розмірі, що дорівнює розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених законом про Державний бюджет на відповідний рік, підтверджується постановою Овруцького районного суду Житомирської області від 14 серпня 2014 року у справі 286/4249/14-а, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року, а також рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі №240/7153/19.

З урахуванням встановленого розміру мінімальної заробітної плати з 01.01.2015 року по 16 липня 2018 року доплата до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на радіоактивно забрудненій території, мала становити з 01.01.2015 року -01.08.2015 року - 2436 грн., з 01.09.2015 року -30.06.2016 року - 2756 грн., з 01.05.2016 року - 30.11.2016 року - 2900 грн., з 01.12.2016 року - 31.12.2016 року - 3200 грн., з 01.01.2017 року - 31.12.2017 року - 6400 грн., з 01.01.2018 року - 31.12.2018 року - 7446 грн.

Діями, вираженими у нездійсненні виплати додаткової пенсії у період з 01.01.2015 року по 16.07.2018 року на підставі неконституційних положень законодавчого акту, їй завдано майнової шкоди, вираженої у недоотриманні належних сум пенсійних виплат.

Хоча положення ст. 1175 ЦК України, яка гарантує право особи на відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, не поширюються на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, оскільки зазначена норма Цивільного кодексу України регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене ч. 3 ст. 152 Конституції України, на законодавчому рівні у Державі Україні не прийнято, у спірних правовідносинах як норми прямої дії повинні застосовуватись норми Конституції.

Таким чином, просила суд стягнути з Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області матеріальну шкоду, завдану визнаними рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року неконституційними положеннями підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, у вигляді неотриманої частини додаткової пенсії, як непрацюючого пенсіонера проживаючого на радіоактивно забрудненій території, передбаченої ст. 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 01 січня 2015 року по 16 липня 2018 року у сумі 190335,10 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, зазначає, що позов мотивовано тим, що внаслідок прийняття законодавчого акта, який в подальшому визнано неконституційним, завдано майнової шкоди, вираженої у недоотриманні соціальної допомоги за період дії неконституційних положень законодавчого акта.

Вказує, що з 1991 року проживає на території радіоактивного забруднення, віднесеній до третьої зони. Упродовж 2015-2018 роки у трудових правовідносинах не перебувала.

Згідно з законами України «Про Державний бюджет на 2015, 2016, 2017 та 2018 роки» розмір мінімальної заробітної плати складав з 01.01.2015 року -01.08.2015 року - 1218 грн., з 01.09.2015 року -30.06.2016 року - 1378 грн., з 01.05.2016 року - 30.11.2016 року - 1450 грн., з 01.12.2016 року - 31.12.2016 року - 1600 грн., з 01.01.2017 року - 31.12.2017 року - 3200 грн., з 01.01.2018 року -31.12.2018 року -3723 грн.

З урахуванням встановленого розміру мінімальної заробітної плати з 01.01.2015 року по 16 липня 2018 року доплата до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на радіоактивно забрудненій території, їй мала становити з 01.01.2015 року -01.08.2015 року - 2436 грн., з 01.09.2015 року -30.06.2016 року - 2756 грн., з 01.05.2016 року - 30.11.2016 року - 2900 грн., з 01.12.2016 року - 31.12.2016 року - 3200 грн., з 01.01.2017 року -31.12.2017 року - 6400 грн., з 01.01.2018 року - 31.12.2018 року - 7446 грн.

У зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-УІІІ яким, в тому числі, вилучено статтю 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 01.01.2015 року права на отримання вказаної додаткової пенсії вона була позбавлена.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року у вказаній справі визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним):

- підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII;

-частину третю статті 22, частину другу статті 24, частину сьому статті 30 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-ХП зі змінами;

- статтю 53 (крім її назви), статтю 60 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-ХП у редакції Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76VIII.

Діями, вираженими у нездійсненні виплати додаткової пенсії у період з 01.01.2015 року по 16.07.2018 року на підставі неконституційних положень законодавчого акта, їй завдано майнової шкоди, вираженої у недоотриманні належних сум пенсійних виплат.

Відсутність механізму відшкодування є свідченням використання правової казуїстики для того, щоб не виконувати зобов`язання щодо відшкодування особі шкоди, завданої дією неконституційного акта.

Вважає, що оскільки спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене ч. З ст. 152 Конституції України, на законодавчому рівні у Державі Україні не прийнято, у спірних правовідносинах норми Конституції повинні застосовуватись як норми прямої дії і суд при ухваленні рішення повинен був їх застосувати, однак цього не зробив.

Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо.

З огляду на викладене, діями та рішенням Держави Україна було порушено її право власності (правомірні очікування на отримання пенсійних виплат у повному розмірі, гарантовані ст. 39 Закону України №796 за період проживання на території радіоактивного забруднення, не були реалізовані Державою Україною), чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний неконституційним.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є непрацюючим пенсіонером, має статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, та проживає в населеному пункті, який відповідно до переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 року № 106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 1 січня 2015 року відносно позивачки припинено виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII, у зв`язку із внесенням змін до Закону №796-ХІІЗаконом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII(далі - Закон №76-VIII), яким, зокрема, статтю 39 Закону №796-ХІІ виключено.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі № 240/7153/19 визнано протиправною бездіяльність Овруцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо ненарахування та невиплати з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

08.11.2023 року позивачкою подано звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з проханням здійснити за час дії неконституційних положень Закону нарахування вказаної додаткової пенсії у розмірі визначеному вказаним Законом з урахуванням виплачених у цей період сум основної пенсії й виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою та фактично отриманою сумою у цей період виплат, відшкодувавши тим самим завдану майнову шкоду.

Відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у задоволенні відповідних вимог відмовлено.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями належності справ до цивільної юрисдикції є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

У пункті 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 686/6775/18 (провадження № 61-42631сво18) зазначено, що: «до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень».

Відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Предметом спору у цій справі є відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок недоотримання позивачкою підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі визначеному статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює двом мінімальним заробітним платам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 сформульовано висновок про те, що спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Схожі за своєю суттю висновки та підходи до вирішення питання юрисдикції застосувала Велика Палата Верховного Суду в справах №0520/17342/18 (постанова від 09 лютого 2021 року), №0686/23445/17 (постанова від 05 червня 2019 року).

Отже, встановлено, що предметом спору є майнова шкода у вигляді недоотриманої пенсії, передбаченої статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідачем за такими вимогами є Держава Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.

Тобто, за вказаною позовною вимогою стосовно недоотриманої пенсії, яку позивачка визначила як матеріальна шкода, між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачці, а отже, такий спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Частинами 1,2 ст.377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255, ч.1 с.377 ЦПК України.

У відповідності до положень частини першої статті 256 ЦПК України суд роз`яснює позивачці, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, й протягом десяти днів з дня отримання нею вказаної постанови вона може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,377,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 березня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відшкодування матеріальної шкоди закрити.

Повідомити ОСОБА_1 про те, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді