ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8823/24 Справа № 219/8646/21 Суддя у 1-й інстанції - Рибкіна Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 219/8646/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Рибкіною Н.М. у м. Дружківка Донецької області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області, Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Костянтинівська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, про встановлення способу зустрічі з неповнолітньою дитиною.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 12 лютого 2005 року між сторонами у справі було укладено шлюб, який рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2019 року у справі 219/7637/19 розірвано. Рішення набрало законної сили 16 грудня 2019 року. Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю.

Позивач вказує на те, що він самостійно сплачує аліменти на утримання сина на картковий рахунок відповідача, на початку літа 2021 року він з сином їздили разом за відпочинок на море, але після приїзду з відпочинку відповідач начала чинити йому перешкоди в побаченнях з сином, не дає позивачу бачитися з сином, на телефонні дзвінки відповідач не відповідає.

В позовній заяві позивач посилаєтсья на положення Закону України «Про охорону дитинства», постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 та вважає, що ігнорування відповідачем його вимог щодо зустрічей з дитиною порушують його права та права дитини.

На підставі наведеного вище позивач, зменшивши позовні вимоги, просив суд встановити йому спосіб участі у вихованні неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом зустріч двох разів на місяць суботи з 08.00 до 18.00 годин та двох разів на місяць неділі з 08.00 годин до 18.00 годин, а також 15 днів в літній період для оздоровлення дитини до повноліття сина.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 02 липня 2024 року позов задоволено частково. Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення регулярних зустрічей з 10 до 14 години кожну першу та третю суботу місяця, та кожну другу та четверту неділю місяця, за місцем проживання дитини та у присутності матері ОСОБА_2 , зобов`язавши ОСОБА_2 повідомляти батька ОСОБА_1 будь-якими засобами зв`язку (мобільного зв`язку, SMS-повідомлень, за допомогою месенджерів, на адресу електронної пошти, тощо) про зміну місця перебування/проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем по справі не подано доказів створення відповідачем перешкод у здійсненні побачень батька з дитиною, в зв`язку з чим не існує обставин, що свідчили б про порушене прав та законних інтересів позивача, а тому в суду не було підстав для відкриття провадження у справі.

Зазначає, що матеріали справи містять висновок Служби у справах дітей Торецької міської військової адміністрації від 29 березня 2022 року, яким поверхнево розглянуто питання побачень ОСОБА_1 з дитиною.

Зазначає, що одразу після народження сина позивач не цікавиться станом здоров`я дитини, аліментів на його утримання не сплачує, лише шукає привід для сварки з відповідачем.

Також зазначає, що позивач жодного разу не звертався до відповідача чи до органу опіки та піклування для вирішення питання побачень з дитиною, що свідчить про небажання приймати участь у вихованні дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2005 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб, який рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2019 року розірвано. Рішення набрало законної сили 16 грудня 2019 року.

Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю.

Наданим суду першої інстанції висновком органу опіки та піклування Костянтинівської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області встановлено, що після початку широкомасштабної збройної агресії рф батьки малолітнього ОСОБА_3 неодноразово змінювали своє місце проживання на території України. Згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05 жовтня 2022 року № 1440- , виданою Іллінівською сільською радою Краматорського району Донецької області, місце проживання/перебування ОСОБА_1 обліковується за адресою: АДРЕСА_1 . Актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , від 19 квітня 2024 року встановлено, що в будинку проживають батько дитини ОСОБА_1 та дідусь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявні всі зручності, створені належні умови для проживання та перебування дитини. За виключенням проведення активних бойових дій, ознаки складних життєвих обставин відсутні. Присутня в будинку бабуся ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пояснила, що вона приїхала з міста Біла Церква Київської області, де з серпня 2022 року зареєстрована в якості внутрішньо переміщеної особи, щоб мати можливість поспілкуватись із онуком ОСОБА_7 . Але його мати протягом трьох років не давала їй з ним бачитись, на телефонні дзвінки не відповідала. Згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14 вересня 2022 року № 1425-, виданою управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_2 обліковується за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до відзиву на позовну заяву від 01 березня 2024 року ОСОБА_2 вказала свою адресу: АДРЕСА_3 . Актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_4 , від 23 квітня 2024 року встановлено, що в квартирі тимчасово перебувають мати ОСОБА_2 , її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , падчірки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . В квартирі наявні всі зручності, є належні умови для проживання та перебування дітей. Чоловік ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на час обстеження в квартирі відсутній. ОСОБА_2 пояснила, що її чоловік перебуває у смт. Щербинівка Борецької міської громади Донецької області, де порається городами та доглядає за худобою, евакуюватися не бажає.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 16 травня 2024 року ОСОБА_2 пояснила, що, перебування сина ОСОБА_11 разом із батьком, суперечить інтересам дитини, оскільки ОСОБА_1 , на її думку, до виконання батьківських обов`язків відноситься безвідповідально, участі у утриманні сина не приймає, ніякої матеріальної допомоги не надає. Ще у 2020 році, під час спільного проживання у селищі Опитному м. Бахмута, він возив сина у автомобілі без дитячого крісла, дитина постраждала у результаті ДТП, але задокументовано це ніде не було. Крім того, вона вважає ОСОБА_1 наркоманом, хворою людиною, але довести цього не може, оскільки відомості про стан здоров`я особи охороняються лікарською таємницею. На даний час ОСОБА_12 називає батьком її чоловіка ОСОБА_10 , ОСОБА_1 не пам`ятає та не розуміє, як в нього може бути два батька. Вона не привезла сина на засідання комісії з питань захисту прав дитини для з`ясування його думки, оскільки вважає, що в силу його малого віку це зашкодить психічному стану дитини. Об`єктивно з`ясувати думку дитини ОСОБА_3 з приводу участі батька у його вихованні не виявилося можливим. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 15 вересня 2021 року з батька ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , але він їх не сплачує, створив заборгованість. ОСОБА_2 надала копію розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по аліментам, згідно із яким станом на 01 січня 2024 року він заборгував 81 615,75 грн, та копію постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами від 25 січня 2024 року.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 16 травня 2024 року ОСОБА_1 пояснив, що під час шлюбу із ОСОБА_2 в них народилося двоє синів, старший син на даний час вже досяг повноліття. Приблизно у 2020 році вони з дружиною стали проживати окремо, молодший син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом із матір`ю. Колишня дружина повторно уклала шлюб з ОСОБА_10 . Після цього перестала давати йому спілкуватися з сином. Він неодноразово намагався відвідати сина за адресами, які дізнавався. Також він був вимушений звертатися за допомогою до поліції, щоб розшукати місце перебування сина. Але ОСОБА_2 навіть в присутності співробітників поліції не давала йому спілкуватися з сином, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися до суду з позовом про встановлення йому способів зустрічі з сином ОСОБА_11 . Він переконаний, що ОСОБА_2 разом з його сином в місті Костянтинівці не проживає, оскільки по АДРЕСА_2 , проживають інші люди, а в квартирі по АДРЕСА_4 , він мешканців взагалі не знайшов. Тому вважає, що син ОСОБА_12 разом із ОСОБА_2 постійно проживає в смт. Щербинівка Торецької громади, територія якої постійно перебуває під ворожими обстрілами, тобто мати піддає життя та здоров`я сина небезпеці. Про обов`язок сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_1 знає, він має можливість на даний час сплачувати грошові кошти, але, з його слів, колишня дружина не дає реквізити рахунку для перерахування коштів. ОСОБА_1 відкидає інформацію ОСОБА_2 про вживання ним наркотичних засобів. Разом з цим підтверджує, що має проблеми із станом свого здоров`я, на даний час збирає документи для встановлення групи інвалідності.

Костянтинівська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, на виконання функцій органу опіки та піклування - виконавчого комітету Костянтинівської міської ради, враховуючи інтереси малолітньої дитини та матеріали, отримані у результаті обстежень місць проживання батьків, бесід з батьками, дитиною, іншими родичами, та інші матеріали справи, вважає доцільним інтересам дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : матері дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , евакуювати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зони активних бойових дій до більш безпечних регіонів України; зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти батька ОСОБА_1 засобами зв`язку (зокрема мобільного зв`язку, SMS-повідомлень, за допомогою месенджерів, на адресу електронної пошти тощо) про зміну місця перебування/проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або на вимогу батька - про місце перебування/проживання дитини в реальному часі; встановити ОСОБА_1 наступні способи участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : регулярні зустрічі з 10 до 14 години кожну першу та третю суботу місяця, та кожну другу та четверту неділю місяця, за місцем проживання та у присутності матері ОСОБА_2 .

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки № 05/25-71 від 21 листопада 2023 року СП КНП «МЦПЛЗ м. Краматорськ» у м. Костянтинівка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.

Спір у справі виник з тих підстав, що позивач бажає спілкуватися з сином, проводити з ним час, але, з посилань позивача, в реалізації його законного права на виховання та спілкування з сином, відповідач по справі чинить йому перешкоди, позбавляючи його можливості зустрічей та спілкування з дитиною.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції керувався тим, що участь ОСОБА_1 , шляхом визначення порядку щодо участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та спілкуванні з ним при регулярних зустрічах з 10 до 14 години кожну першу та третю суботу місяця, та кожну другу та четверту неділю місяця, за місцем проживання дитини та у присутності матері ОСОБА_2 , з зобов`язанням ОСОБА_2 повідомляти батька ОСОБА_1 будь-якими засобами зв`язку (мобільного зв`язку, SMS-повідомлень, за допомогою месенджерів, на адресу електронної пошти, тощо) про зміну місця перебування/проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде відповідати найкращим інтересам дитини та сприяти її всебічному, гармонійному розвитку та вихованню.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (пункт 1 статті 9 Конвенції про права дитини).

Статтею 7 СК України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин.

За змістом цієї норми дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини 7, 8).

Відповідно до статті 11 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-ІІІ) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону №2402-ІІІ).

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Із положень статті 153 СК України слідує, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

В силу статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як передбачено статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частиною другою статті 159 СК України с уд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань щодо виховання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. v. Ukraine» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

При цьому ЄСПЛ зазначав, що наразі існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення (Neulingerand Shuruk v. Switzerland, заява № 41615/07, пункт 135, ECHR 2010).

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, заява №31111/04, пункт 54, ECHR, 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, заява №10383/09, пункт 100, ECHR, 16 липня 2015 року).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на спілкування з ними та підтримання з батьками регулярних особистих стосунків. У свою чергу, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджає нормальному вихованню та розвитку дитини. Право одного з батьків на спілкування з дитиною може бути обмежене тільки інтересами дитини та/або правами іншого з батьків.

Зібрані докази вказують на те, що малолітній ОСОБА_3 проживає окремо від свого батька ОСОБА_1 .

Позивач цікавиться життям сина, виявляє бажання спілкуватися з ним та приймати активну участь у вихованні дитини.

Отже, ОСОБА_1 має право на спілкування з сином та участь у його вихованні.

Визначаючи спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина, суд першої інстанції взяв до уваги ставлення батька до виконання своїх обов`язків, вік та стан здоров`я дитини. При цьому суд обґрунтовано прийняв до уваги та погодився з висновком органу опіки та піклування, яким запропоновано суду спосіб участі у вихованні дитини у вигляді регулярних зустрічей з 10 до 14 години кожну першу та третю суботу місяця, та кожну другу та четверту неділю місяця, за місцем проживання дитини та у присутності матері ОСОБА_2 , та вважав, що даний висновок відповідає інтересам дитини, його віку та режиму дня.

Наявності у позивача шкідливих звичок, які могли б негативно вплинути на дитину, як на то посилалась відповідач в суді першої інстанції, не встановлено.

Дослідження умов проживання позивача не підтвердили, що його сім`я є особливо непридатною або неблагополучною. Бажання батька приймати участь у спілкуванні та вихованні сина характеризує його з позитивної сторони.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що установлений судом порядок спілкування батька з сином відповідає найкращим інтересам дитини, є обґрунтованим і справедливим.

Водночас суд дотримався розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, що сприятиме у повній мірі її нормальному розвитку і забезпечить рівність прав батьків у вихованні сина.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є безпідставними.

В апеляційній скарзі відповідач посилалася на те, що у дитини немає на сьогодні прихильності до батька та на те, що він не вважає позивача своїм батьком.

Разом з цим колегія суддів зауважує, що саме лише висловлене бажання малолітньої дитини, якій на момент розгляду справи виповнилося 6 років, не може бути безумовною підставою для позбавлення права батька на участь у її вихованні та піклуванні та не свідчить про те, що вказане відповідатиме якнайкращим інтересам малолітньої дитини.

Слід враховувати, що дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а тому важливо оцінити всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини.

Однак у цій справі ні відповідачем, ні органом опіки та піклування не надано доказів того, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише за бажанням дитини, а так само, що між батьком та дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні.

Думка дитини не носить абсолютного характеру, зважаючи на малолітній вік та можливий психологічно-травматичний вплив на неї, тому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси, що закріплено у частині 3 статті 171 СК України.

Враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження негативного впливу батька на дитину, доказів неналежного відношення до виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків, не зважаючи на тривалий розгляд справи з серпня 2021 року, що також свідчить про зацікавленість позивача у спілкуванні з дитиною та наявністю в даному випадку спору через те, що з 2021 року побачень між батьком та дитиною не було, що сторонами не заперечується.

Судом першої інстанції не встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що психоемоційний стан дитини свідчить про те, що спілкування з батьком поза його бажанням не відповідає найкращим інтересам дитини.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: