П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Київ

Справа №760/18601/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/11895/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Українця В.В. 02 квітня 2024 року в м. Києві, повний текст рішення складений 12 квітня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 510873 грн боргу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 04 січня 2022 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Стрельченко О.В.

Відповідно до договору позики він передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 55000 доларів США.

Пунктом 1.1. договору позики передбачено, що позикодавець передав, а позичальник прийняла у власність 55000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору складає 1500400 грн.

Відповідно до п. 2 договору позики зазначену суму коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві у готівці в валюті долар США або в валюті гривня у сумі, що дорівнює еквівалент 50000 доларів США в термін до 04 червня 2022 року.

04 січня 2022 року між ним та відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Стрельченко О.В., яким забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця по поверненню іпотекодержателю суми позики, що визначена п. 1.1. цього договору, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені чи випливають з основного зобов`язання, передбачені договором позики.

Відповідно до п. 2.1. договору іпотеки на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодацеь передає в іпотеку іпотеко держателеві належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,0674 га, за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Крюківщинська сільська рада.

Сторони домовились, що предмет іпотеки оцінюють в розмірі 1500400 грн.

Пунктом 4.1. договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором або зобов`язань за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 6 цього договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки та інші витрати.

У зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань щодо повернення коштів за договором позики позивач 24 листопада 2022 року набув право власності на предмет іпотеки з метою задоволення своїх вимог.

Разом з тим, реалізованого майна не вистачило для задоволення вимог за договором позики.

Станом на дату реалізації майна 24 листопада 2022 року борг становив 55000 доларів США, що еквівалентно 2011273 грн.

Таким чином, різниця між сумою боргу та сумою вартості земельної ділянки складає 510873 грн (2011273 - 1500400 = 510873).

Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач залишок боргу не повертає, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 510873 грнта 5108,73 грнсудового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що станом на день подачі позову до суду відповідач залишок боргу не повернула, а тому суд першої інстанції вважав, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 510873 грн боргу за договором позики.

Не погодилася із зазначеним судовим рішенням відповідач, її представником подана апеляційна скарга, в якій він зазначає про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник відповідача вказує на те, що позивачем приховано факт того, що 04 січня 2022 року, в день укладення договору іпотеки та позики, відповідач повернула на користь позивача 1000,00 доларів США, про що наявна відповідна розписка (копія додається). З тексту вказаної розписки буквально слідує, що ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 одну тисячу доларів США в той самий день, як позичив їй 55000,00 доларів США, згідно умов договору позики від 04січня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Стрельченко О.В. за № 32, що в свою чергу не відображає дійсних обставин, а є лише некоректним викладенням тексту в розписці, оскільки фактично відбулось повернення 1000,00 доларів США.

Також, судом першої інстанції не враховано, що 06березня 2022 року відповідач перерахувала на користь позивача 28000,00 грн, про що наявна відповідна платіжна інструкція (копія додається), а також позивачем направлялась відповідна розписка про отримання вказаних коштів відповідачу через меседжер WhatsApp, тобто факт часткового погашення відповідачем заборгованості, що призвело до прийняття судом незаконного рішення, яке порушує права відповідача.

Представник відповідача також зазначає, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини набуття позивачем права власності на іпотечне майно. Позивач звернувся за реєстрацією права власності на предмет іпотеки за собою не раніше квітня 2023, а отже і право власності виникло у позивача в той самий момент. При цьому в рішенні суду першої інстанції зазначена інша дата - 24листопада 2022року, що свідчить про неповне з`ясування всіх обставин справи.

Також судом першої інстанції не було враховано наявності нерухомого майна на земельній ділянці, яка була передана в іпотеку. В свою чергу, земельна ділянка та будівля, яка на ній розташована, нерозривно пов'язані між собою, а отже іпотека щодо будівлі повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, причому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі визначено лише один об`єкт (або будівля, або забудована земельна ділянка). Зазначене підтверджується Верховним Судом України в ухвалі від 08 грудня 2010 року у справі № 6-50440 св10.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Однак, позивачем не надано оцінку предмету іпотеки якою було б підтверджено вартість за якою такий предмет іпотеки було набуто ним у власність, а отже у суду першої інстанції відсутні докази розміру заборгованості відповідача перед позивачем за укладеним 04 січня 2022 року договором позики.

Разом з тим, відповідно до звіту про незалежнуоцінку майна, станом на 24 листопада 2022 року вартість земельної ділянки к.н. :02:002:5713 з розташованим на ній недобудованим домоволодінням складає 4184300,00 грн, що в свою чергу не лише підтверджує необгрунтованість позовних вимог, але і підтверджує обов`язок позивача передбачений абз. 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Зважаючи на наведене, вартість нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, наявність якого проігноровано судом першої інстанції, дозволяє покрити заборгованість відповідача за позикою, проте внаслідок неповного з`ясування обставин справи було прийнято рішення, яке порушує права відповідача та призводить до безпідставного стягнення значної суми грошових коштів з останнього.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_3 вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи наведені в апеляційній скарзі безпідставними та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Онищенко Т.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 04 січня 2022 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Стрельченко О.В. /а.с. 14-17/.

Пунктом 1.1. договору позики передбачено, що позикодавець передав, а позичальник прийняла у власність 55000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору складає 1500400 грн.

Відповідно до п. 2 договору позики зазначену суму коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві у готівці в валюті долар США або в валюті гривня у сумі, що дорівнює еквівалент 50000 доларів США в термін до 04 червня 2022 року.

04 січня 2022 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Стрельченко О.В. /а.с. 18-25/.

Відповідно до п. 2.1. договору іпотеки на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодацеь передає в іпотеку іпотеко держателеві належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,0674 га, кадастровий номер :02:002:5713, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н.,Крюківщинська сільська рада, предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно з п. 2.2. сторони за домовленістю оцінюють предмет іпотеки в 1500400 грн.

Пунктом 4.1.4 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором або зобов`язань за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 6 цього договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки та інші витрати.

Відповідно до п. 4.1.5 у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором або зобов`язань за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу , визначені у вищезазначених Договорах.

Сторона позивача вказує на те, що у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань щодо повернення коштів за договором позики позивач 24 листопада 2022 року набув право власності на предмет іпотеки з метою задоволення своїх вимог, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав /а.с. 9-10/.

З позову вбачається, що станом на дату реалізації майна 24 листопада 2022 року борг становив 55000 доларів США, що еквівалентно 2011273 грн. Таким чином, різниця між сумою боргу та сумою вартості земельної ділянки складає 510873 грн (2011273 - 1500400 = 510873).

Станом на день подачі позову до суду відповідач залишок боргу не повернула.

На стадії апеляційного розгляду справи представником відповідача були надані наступні докази: копія проекту індивідуального житлового будинку /а.с.116-133/; витяг з реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва /а.с. 134-136/; копія технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами /а.с. 137-144/; фото будинку /а.с. 145-147/; копія звіту про незалежну оцінку майна - земельної ділянки площею 0,0674, кадастровий номер ділянки: :02:002:5713, яка розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Крюківщина, та розташований на земельній ділянці незавершений будівництвом садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами /а.с. 148-188/; копія розписки від 04 квітня 2022 року, в якій зазначено про те, що ОСОБА_2 1965 року народження, 06 березня 2022 року отримав від ОСОБА_1 28000, 00 грн в рахунок часткового погашення боргу, отриманого нею 03 січня 2022 року /а.с. 189/, копія платіжної інструкції від 06 березня 2022 року, де платником зазначена: ОСОБА_4 , Отримувачем: ОСОБА_2 , призначення платежу - переказ особистих коштів, сума 28000,00 грн /а.с. 190/; копія розписки від 04 січня 2022 року, в якій зазначено про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата народження та дані паспорта зазначаються) взяв у борг у ОСОБА_1 1000,00 доларів США /а.с. 191/; роздруківка листування позивача з відповідачем в застосунку viber, telegram /а.с. 192-204/; копія закордонного паспорта відповідача /а.с. 205/. Представник відповідача просив визнати поважними причини неподання відповідачем вказаних доказів, поновити строк на їх поданнята прийняти їх до розгляду. В обгрунтування поважності причин зазначав, що 22 серпня 2022 року через повномасштабне вторгнення РФ на територію України відповідач була змушена виїхати зі свого місця проживання за межі України, а всі вказані документи, зокрема розписки, технічний паспорт на будинок залишились в Україні, листування між відповідачем та позивачем відбувалось за допомогою месенджерів, про реалізацію предмета іпотеки в позасудовому порядку позивач не попереджав відповідача належним чином. Таким чином, відповідач з об`єктивних причин не могла подати докази до суду першої інстанції, а звіт про оцінку майна був зроблений після розгляду справи в суді першої інстанції та ухвалення рішення суду.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ч.1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

З наведених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики та договір іпотеки. Надані суду докази підтверджують укладення між сторонами договорів у належній формі та отримання відповідачем в борг коштів в розмірі 55000,00 доларів США.

Відповідно до п. 2 договору позики зазначену суму коштів позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві у готівці в валюті долар США або в валюті гривня в сумі, що дорівнює еквівалент 55000,00 доларів США в термін до 04 червня 2022 року.

04 січня 2022 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Стрельченко О.В. /а.с. 18-25/. Відповідно до п. 2.1. та п. 2.2. договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателеві належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,0674 га, кадастровий номер :02:002:5713, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н.,Крюківщинська сільська рада, предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки. Сторони за домовленістю оцінили предмет іпотеки в 1500400,00 грн.

Відповідно до п. 4.1.5 у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором або зобов`язань за договором позики іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу, визначені у вищезазначених Договорах.

Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики, так як відповідачем не доведене виконання зобов`язання за договором позики від 04 січня 2022 року, позивач 24 листопада 2022 року скористався своїм правом та набув право власності на предмет іпотеки з метою задоволення своїх вимог, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав.

На дату набуття позивачем права власності на предмет іпотеки борг відповідача перед позивачем за договором позики становив 55000,00 доларів США, що еквівалентно 2011273,00 грн. Оскільки сторони за домовленістю оцінили предмет іпотеки в 1500400,00 грн, то різниця між сумою боргу за договором позики - 2011273,00 грн та вартістю предмета іпотеки - 1500400,00 грн складає 510873,00 грн, вказану суму і просив стягнути позивач з відповідача при зверненні з позовом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 510873,00 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що 04 січня 2022 року, в день укладення договору іпотеки та позики, відповідач повернула на користь позивача 1000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, а 06 березня 2022 року відповідач перерахувала на користь позивача 28000,00 грн, про що наявна відповідна платіжна інструкція, а також розписка про отримання вказаних коштів, що свідчить про часткового погашення відповідачем заборгованості, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, виходячи з такого.

Докази на підтвердження вказаних обставин, зокрема розписки від 04 квітня 2022 року та копія розписки від 04 січня 2022 року, були долучені представником відповідача до апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно із ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1-3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18).

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 922/393/18.

Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач та представник відповідача не подавала вказані докази до суду першої інстанції, хоча представник відповідача приймала участь в суді першої інстанції. Посилання представника відповідача, як на поважну підставу неподання вказаних доказів до суду першої інстанції на те, що 22 серпня 2022 року через повномасштабне вторгнення РФ на територію України відповідач була змушена виїхати за межі України, а всі вказані документи, зокрема розписки, технічний паспорт на будинок залишились в Україні, а тому відповідач з об`єктивних причин не могла подати докази до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає неповажними, оскільки вказані докази існували на момент розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідача приймала участь в розгляді справи в суді першої інстанції, а тому вказані докази могли б бути подані відповідачем або її представником, однак останніми цього зроблено не було. Разом з цим, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Щодо долучення звіту про оцінку майна, який як зазначає представник відповідача, був зроблений після розгляду справи в суді першої інстанції та ухвалення рішення суду, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями ст. ст. 83, 367 ЦПК України не приймає вказані докази до уваги.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано оцінку предмету іпотеки якою було б підтверджено вартість за якою такий предмет іпотеки було набуто ним у власність, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки вказане не є предметом розгляду даної справи, а відповідачем порядок переходу права власності на предмет іпотеки до позивача не оспорювався.

Таким чином, доводи наведені відповідачем в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати на стадії апеляційного перегляду справи відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 19 листопада 2024 року.