Номер провадження: 22-ц/813/80/24
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк Оксана Михайлівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_5 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Шенцевої О.П. 16 липня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належної їй на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №911, квартиру та місце для стоянки за адресою: АДРЕСА_1 ; та просила передбачити, щоб рішення суду стало підставою для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо власника та підстав виникнення прав власності на квартиру та місце стоянки розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: скасування реєстраційного запису №15361870 від 12.07.2016 року внесеного приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., посилаючись на те, що 25 травня 2010 року вона придбала у ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 .

При цьому ОСОБА_1 посилалась на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.10.2015 року у справі № 522/2038/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Алексєєва О.В., договір купівлі-продажу квартири був визнаний недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року у справі № 522/8003/16-ц право власності на спірну квартиру визнано за ОСОБА_3 , а 12.07.2016 року квартира була продана останнім гр. ОСОБА_2 за 667000,00 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.09.2017 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року було скасовано, у задоволенні позову про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 12.10.2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.10.2015 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.03.2016 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.03.2016 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання заяви про згоду на укладення договору недійсною, визнання договору купівлі-продажу недійсним - було відмовлено.

Враховуючи те, що судові рішення, на підставі яких спірну квартиру було вилучено у позивачки ОСОБА_1 , були згодом скасовані, остання просить витребувати вказану нерухомість від набувача ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірне майно вибуло з власності апелянта поза її волею, у зв`язку із чим ОСОБА_1 має передбачене законом право витребувати від останнього набувача ОСОБА_2 квартиру як таку, що була відчужена попереднім власником ОСОБА_3 з незаконних підстав (його право власності, набуте за рішенням суду, було скасовано, а відтак, право власності не було набуте взагалі), без визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 12.07.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Сторони про розгляд справи на 02.07.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу, укладеного 25 травня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 911, ОСОБА_7 придбала у власність за 48439,00 грн. квартиру під АДРЕСА_2 , що складало 164/5000 частин домоволодіння.

Зазначена квартира належала продавцю ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Жовтневою районною адміністрацією м. Одеси 28.02.2001 року за № 011999 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 15.03.2001 року в книзі 134 доп. на сторінці 32 за № 3203, реєстраційний номер за РПВН 28513129, та в цілому квартира складається з чотирьох кімнат, загальною площею 178,3 кв.м., в тому числі житловою 101,3 кв.м.

Після продажу зазначеної квартири, у 2014 році, ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсною її заяву про надання згоди ОСОБА_5 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25.05.2010 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/2038/14, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.03.2016 року, позов ОСОБА_4 було задоволено, визнано недійсним заяву ОСОБА_4 про надання згоди ОСОБА_5 на укладення договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_8 25.05.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 911.

Постановою Верховного суду України від 12.10.2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.03.2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.03.2016 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.10.2015 року було скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання заяви про згоду на укладення договору та визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено.

Незважаючи на судовий розгляд цивільної справи № 522/2038/14, 15.04.2016 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. та зареєстрований в реєстрі за № 470.

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання попереднього договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності на квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року у справі № 522/8003/16-ц позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання попереднього договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності на спірну квартиру були задоволені. Визнано удаваним попередній договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_3 , укладений 15.04.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. Визнано, що 15.04.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна з розстроченням платежу, згідно з яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив кв. АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.06.2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання попереднього договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності на квартиру було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.09.2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 12.06.2017 року залишено без змін.

12.07.2016 року ОСОБА_9 за 667000,00 грн. продав спірну квартиру ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу О.М. Нікітюк та зареєстрованим в реєстрі за № 785.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у фактичному володінні та користуванні позивача ОСОБА_1 спірна квартира ніколи не перебувала, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не бажала володіти та користуватися цією квартирою з моменту купівлі-продажу 25.10.2010 року.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду необґрунтованим, з наступних підстав.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Правила ч. 1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18).

У п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що, розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ ст. 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою(див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166168).

Концепція «майна» в розумінні ст. 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)).

Згідно зі ст. ст. 13, 41 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

У даній справі колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 не визнаються права ОСОБА_1 на спірну квартиру, та приймається до уваги, що позивач тривалий час - 10 років, намагається відновити своє законне право власності на нерухоме майно, яке належить їй на праві власності, та яке без законних на те підстав було відчужено ОСОБА_5 на користь інших осіб.

Доводи суду першої інстанції про те, що у фактичному володінні та користуванні позивача ОСОБА_1 спірна квартира ніколи не перебувала, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не бажала володіти та користуватися цією квартирою з моменту купівлі-продажу 25.10.2010 року, є безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки право власності ОСОБА_1 на спірне майно підтверджено постановою Верховного суду України від 12.10.2016 року у справі № 522/2038/14, якою було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання заяви про згоду на укладення договору та визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Таким чином, на сьогоднішній день саме ОСОБА_1 є єдиним законним власником кв. АДРЕСА_2 .

Крім того, намір позивача здійснювати свої права власника підтверджується тим, що вже на протязі 10 років ОСОБА_1 у судовому порядку намагається поновити свої права та законні інтереси, тобто, позивачем не втрачений зв`язок зі спірним нерухомим майном.

Необґрунтованим також є висновок суду про те, що за договором купівлі-продажу від 25.05.2010 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2016 року, ОСОБА_1 придбала 164/5000 часток житлового буд. АДРЕСА_4 , а у позові просить витребувати певну квартиру, як окремий об`єкт нерухомості, що перебуває у власності ОСОБА_2 , що, на думку суду, не відповідає договору купівлі-продажу від 25.05.2010 року та свідоцтву про право власності від 28.02.2001 року № 011999.

З приводу викладеного колегія суддів зазначає, що згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №25544191 від 11.03.2010 року КП «ОМБТІ та РОН», станом на дату формування витягу ОСОБА_5 володів квартирою загальною площею 178, 3 кв.м. та місцем для стоянки загальною площею 18 кв.м., при цьому 164/5000 частин домоволодіння складала квартира АДРЕСА_5 ,що і становило, за розрахунками КП «ОМБТІ та РОН», 164/5000 частин домоволодіння АДРЕСА_4 .

Відповідно, 17/5000 частин вказаного домоволодіння - це місце для стоянки № НОМЕР_1 , загальною площею 18 кв.м., що за розпискою ОСОБА_5 від 25.05.2010 року було включено до складу придбаного позивачкою нерухомого майна.

Доводи суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , в розумінні ч. 5 ст. 12 ЦК України, є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки доказів її обізнаності про те, що вона купує майно не у власника, матеріали справи не містять, колегією суддів також до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Так, наразі у практиці Верховного Суду сформовані такі критерії недобросовісності:

- порушення імперативних норм права виключає добросовісність: абсолютна заборона закону не може бути спростована добросовісністю;

- якщо не порушуються імперативні норми, проте дії є зловживанням правом, добросовісність відсутня. Недопустимість зловживання правом поширюється як на особу, яка посилається на добросовісність, а також її контрагента. Зловживанню правом можна протиставити добросовісність;

- заборона суперечливої поведінки (доктрина venire contra factum proprium) також може спростовувати добросовісність. «В основі знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них

У даному випадку, ОСОБА_2 12.07.2016 року придбала спірну квартиру за договором купівлі-продажу у ОСОБА_9 , якому, в свою чергу, спірна квартира належала на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року у справі № 522/8003/16-ц, яке набрало законної сили 13.06.2016 року.

Таким чином, проявивши розумну обачність, ОСОБА_2 повинна була врахувати той факт, що ОСОБА_9 виявив бажання розпорядитись спірним майном відразу після набрання законної сили судовим рішенням, що мало викликати підозру у законності дій останнього. Відповідно, ОСОБА_2 не була позбавлена можливості дізнатися і про інші судові провадження, предметом яких є спірне нерухоме майно. Наслідком непроявлення розумної обачності є те, що ризик настання негативних наслідків покладається саме на ОСОБА_2 .

На підставі встановлених судом обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_1 доведені належним чином обґрунтування вимог щодо порушення ОСОБА_2 , її прав як власника квартири відповідно до норм ст. 319 ЦК України і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, тобто у даному випадку втручання у право власності, у тому числі й основане на законі, є пропорційним, та буде справедливим балансом повернення такої власності позивачу.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині витребування від ОСОБА_2 місця для стоянки за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки предметом договору купівлі-продажу, укладеного 12.07.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , була лише квартира за вищевказаною адресою, таким чином, за вказаним договором ОСОБА_2 не набула право власності на місце для стоянки, а відтак, таке майно не може бути витребувано від відповідача.

При вищевказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, неправильно застосувавши норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 1, 3, ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в загальній сумі 1378 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк Оксана Михайлівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_5 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 178,3 кв.м., житловою площею 101, 3 кв.м., яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №911.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 1378 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 16 липня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе