Унікальний номер справи 940/1082/23
Головуючий у суді першої інстанції С.В. Мандзюк
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

13 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Манздюка С. В., в приміщенні Тетіївського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовомдо ОСОБА_2 , третя особа Тетіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , який 21.03.2023 загинув під час виконання обов`язків із захисту Батьківщини у смт. Ямпіль Краматорського району Донецької області. 20.01.2022 ОСОБА_4 був записаний батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дитини є відповідач ОСОБА_2 . Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не укладався.

Позивач вважає, що її загиблий син ОСОБА_4 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , про що йому самому за життя не було відомо. У період, що передував народженню дитини, відповідач вела аморальний спосіб життя та не знаходилась із її сином у повноцінних сімейних відносинах, що може бути підтверджено показаннями свідків.

Крім того, позивач стверджує, що у разі, якщо судом, в тому числі із урахуванням висновку судово-генетичної експертизи, буде встановлено відсутність кровної спорідненості між ОСОБА_4 та дитиною ОСОБА_5 , виникнення у останнього будь-яких сімейних прав по відношенню до ОСОБА_4 суперечитиме як принципам справедливості та розумності, моральним засадам суспільства, так і наведеним вище нормам сімейного законодавства, позаяк за життя її син ОСОБА_4 не був обізнаний з тим фактом, що він не є біологічним батьком дитини.

За вказаних обставин, позивач просила суд виключити відомості про померлу особу ОСОБА_4 , як батька, з актового запису № 7 від 20.02.2022, складеного Тетіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судовий збір.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Тетіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку доказів зібраних по справі просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що підставою звернення позивача до суду із даним позовом слугувало те, що вона була переконана, що її загиблий син не є біологічним батьком ОСОБА_5 , про що йому за життя не було відомо. Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що ОСОБА_4 при реєстрації себе батьком дитини знав що він не є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки належні докази зазначеного відсутні. Суд помилково поклав в основу рішення лише пояснення відповідача, що не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову. ОСОБА_2 є зацікавленою особою, оскільки після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина та як законний представник дитини вона має право на отримання одноразової грошової допомоги після загибелі військовослужбовця, як батька її дитини.

Суд помилково вважав недоведеною позивачем ту обставину, що її син знав проте, що не є біологічним батьком дитини, оскільки підставою для подання заяви про визнання батьківства слугувало обманливе переконання відповідача про те, що народжена дитина є рідним сином ОСОБА_4 .

Крім того до даних правовідносин суд безпідставно застосував положення ч. 1, 2 ст 137 СК України. При цьому суд не врахував, що державна реєстрація запису про народження дитини була здійснена за місяць до оголошення воєнного стану і ОСОБА_4 за життя не знав про те, що записаний батьком дитини, яка є йому нерідною, і загинув 21.03.2023, тобто через 1 рік та 2 місяці після його звернення до відділу РАЦСу із заявою про визнання батьківства. Оскільки ОСОБА_4 був мобілізований на службу у ЗСУ та загинув захищаючи країну, він був позбавлений можливості звернутися до суду за захистом свого порушенного права.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Родіна О. В. у судовму засіданні суду апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Порхун О. П., яка брала участь у судовому засіданні апеляційної інстанції у режимі відеоконференції, заперечувала проти апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просила здійснити розподіл судових витрат та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу домогу.

Третя особаТетіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)у судове засідання апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечив, подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без участі представника Відділу. Заперчень проти позову третя особа немає.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.2, ч.4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 .

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у смт. Ямпіль Краматорського району Донецької області.

Згідно з актовим записом про народження дитини № 7 від 20.01.2022, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Інформації з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 6 від 04.04.2023, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 20 січня 2022 року складено відповідний актовий запис № 7. Державна реєстрація народження проведена відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України на підставі заяви матері ОСОБА_2 та батька дитини ОСОБА_4 про визнання батьківства від 20.01.2022.

ОСОБА_2 , була допитана судом як свідок, та повідомила суду, що з ОСОБА_4 вона познайомилась у 2020 році, зустрічалася з ним певний період, далі стосунки між ними припинились. Будучи на 5 місяці вагітності, почала знову спілкуватися з ОСОБА_4 , який знаючи про те, що не він є біологічним батьком дитини, просив тримати це в таємниці та хотів, щоб народжена дитина була його як рідна. Також зазначила, що після виписки із пологового будинку її забирав ОСОБА_4 . Протягом місяця вона з сином проживали у будинку її матері, а потім приблизно півроку проживали з ОСОБА_4 , як сім`я, у будинку ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з 30 вересня 2022 року вона почала спілкуватися та зустрічатися із ОСОБА_4 , який розповів їй, що в нього склалась така ситуація, що йому потрібно було оформити на себе дитину, оскільки він не мав віри до ОСОБА_2 і хотів з цих підстав пожаліти дитину. Крім того, у подальшому ОСОБА_4 говорив, що хотів виключити відомості про себе як батька з актового запису про народження ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_7 , яка є дочкою позивачки та зведеною сестрою ОСОБА_4 , суду пояснила, що вона особисто познайомила ОСОБА_2 з ОСОБА_4 . На момент народження дитини, ОСОБА_4 знав, що це не його дитина, але ОСОБА_2 вмовила його записати себе батьком дитини. Пізніше ОСОБА_4 мав намір оспорити батьківство.

Звертаючись до суду з позовом про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини, позивач посилалась на те, що за життя ОСОБА_4 не був обізнаний з тим фактом, що він, ймовірно, не є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 .

Натомість відповідач в ході розгляду справи наголошувалана тому, що ОСОБА_4 при реєстрації визнав себе батьком дитини, знав, що він не є біологічним батьком ОСОБА_8 . Більш того, зажиття після народження дитини ОСОБА_4 особисто подав до Тетіївського відділу державної реєстрації актів цивільної стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про визнання батьківства, чим добровільно визнавав себе батьком ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог. Оскільки позивач не довела, що її покійний син не знав, що був зареєстрований батьком дитини ОСОБА_5 , тому з із урахуванням положень статті 137 СК України, суд вважав відсутніми правові підстави для оспорення батьківства після смерті ОСОБА_4 , який зареєстрований батьком ОСОБА_5 . Суд врахував, що за життя ОСОБА_4 не пред`являв позову про виключення себе як батька дитини з актового запису про народження ОСОБА_8 , щоб позовну заяву могли підтримати в суді його спадкоємці. При цьому судом було враховано, що ОСОБА_1 у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні як свідок, зазначила, що її син був добрим та довірливим і дійсно пожалкував дитину, сказавши їй, що якщо загине, то принаймні буде спогад у дитини про нього.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються з вимогами закону та встановленими судом обставинами справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Предметом спору у справі, що переглядається, є виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини, вчиненого 20.01.2022.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц).

По своїй суті позов про оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, є негативним, в якому позивач стверджує, що певний чоловік не є батьком дитини. В такому разі за допомогою цього позову відбувається захист приватного інтересу позивача (зокрема, в сфері спадкування).

Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства (частина перша статті 137 СК України).

Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці (частина друга статті 137 СК України).

Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти (частина третястатті 137 СК України).

У постанові Верховного Суду від 31 липня 2023 року у справі № 461/3122/19 з урахуванням принципу розумності надано тлумачення положень статті 137 СК Українита зазначено, що вказана норма визначає випадки, за яких батьківство особи може бути оспорено після смерті особи, яка записана батьком дитини; перший випадок стосується ситуації, коли чоловік ще під час вагітності жінки подав нотаріусу заяву про невизнання свого батьківства. У такому разі після смерті чоловіка оспорити батьківство можуть його спадкоємці (частина перша статті 137 СК України); другий випадок охоплює ситуацію коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень статті 55 ЦПК України про процесуальне правонаступництво (частина друга статті 137 СК України); третій випадок оспорювання батьківства стосується ситуацій, коли через поважні причини чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини, і помер. Однак на відміну від перших двох випадків можливість оспорити батьківство належить лише таким його спадкоємцям як дружина, батьки та діти (частина третястатті 137 СК України).

Таким чином, частиною третьою статті 137 СК України передбачено оспорювання батьківства правонаступником у зв`язку зі смертю особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини та через поважні причини не знала про це. Закон дає право на оспорювання батьківства в цьому випадку спадкоємцям особи (дружині, батькам та дітям). При цьому поважність причин, за якими особа не знала, що вона записана батьком, є фактором, що оцінюється судом.

У справі, що переглядається, звертаючись до суду із позовом про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини, позивач посилалася на те, що її син ОСОБА_4 за життя не був обізнаний з тим фактом, що він не є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 .

При цьому судом було встановлено, що ОСОБА_4 заяву про визнання батьківства написав та подав особисто до Тетіївськоговідділу державної реєстрації актів цивільної стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),чим добровільно визнавав себе батьком ОСОБА_5 , тобто надав згоду на внесення відомостей до актового запису про себе як батька в актовий запи про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та був обізнаний, що саме він зареєстрований батьком дитини. Знав він про те, що не є біологічним батьком дитини, або не знав, будь -якого правового значення не має відповідно до змісту ст. 137 СК України.

Під час розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_4 , який записаний батьком дитини, помер після народження дитини, за життя позов про виключення себе як батька дитини з актового запису про народження ОСОБА_8 не пред`являв, тому у цьому конкретному випадку норма частини 3 статті 137 СК України надає право позивачу, як спадкоємцю, оспорювати батьківство сина - ОСОБА_4 лише за умови, якщо через поважні причини останній не знав за життя про те, що записаний батьком дитини, і помер.

Стаття 3 ЦПК Українипередбачає, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність.

Відповідно до положеньстатті 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першоюстатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно достатті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень у даних правовідносинах неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі № 129/1033/13-ц.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що при реєстрації народження дитини ОСОБА_4 особисто був присутнім в Тетіївському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), надав документи, що посвідчують особу, та згоду щодо визнання свого батьківства відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 20 січня 2022 року складено відповідний актовий запис. Державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України на підставі заяви матері ОСОБА_2 та батька дитини ОСОБА_4 про визнання батьківства від 20.01.2022, що підтверджується копією актового запису про народження Руслана №7.

З моменту вчинення актового запису про народження дитини і до моменту смерті ОСОБА_4 був обізнаний, що зареєстрований батьком дитини, оскільки визнавав своє батьківство відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не оспорював свого батьківства щодо ОСОБА_8 .

У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 639/8165/16-ц зроблено висновок про те, що чинне законодавство надає право спадкоємцям оспорювати батьківство спадкодавця лише за умови, якщо через поважні причини останній не знав за життя про те, що записаний батьком дитини.

У свою чергу у цій справі позивач не довела, що її покійний син не знав про те, що був записаний батьком дитини, відтак підстави для задоволення позовних вимог і виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження відсутні.

Колегія суддів зауважує, що сам факт біологічного споріднення правового значення у цій конкретно взятій справі не має, оскільки предметом встановлення та фактором дослідження у випадку звернення до суду з позовом у порядку частини третьої статті 137 СК Україниспадкоємцем особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини, є поважність причин, у зв`язку з якими чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини за життя. Однак позивачем не доведено, що її син не знав і не міг знати про те, що був записаний батьком ОСОБА_5 , та не вказано на поважність причин такої необізнаності.

Ураховуючи наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши надані докази, суд першої інстанції дійшов вірного виновку, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 137 СК України відсутні.

Доводи апеляційної скарги про неповне дослідження судом обставин, що мають значення для справи, зводяться до незгоди з висновками суду по суті спору, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та обґрунтовано спростовані.

З огляду на те, що правові підстави для задоволення позовних вимог на підставі положень статті 137 СК Українивідсутні, із урахуванням встановлених судом обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку у сукупності, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтовані рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права, оскільки завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених прав. Оскільки позивач не довела, що її покійний син не знав, що був записаний батьком дитини ОСОБА_5 , тому з із урахуванням положень статті 137 СК України, відсутні правові підстави для оспорення батьківства після смерті ОСОБА_4 , який записаний батьком ОСОБА_5 , а за життя ОСОБА_4 не пред`являв позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, щоб позовну заяву могли підтримати в суді його спадкоємці.

Суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених нею позовних вимог про виключення відомостей про померлу особу як батька з актового запису про народження дитини.

Таким чином розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному рішенні суду, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких не вбачав підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Загалом доводи апеляційної скарги зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Щодо витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем у суді апеляційної інстанції суд зазначає наступне.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).

Представником у суді може бути адвокат (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката підтверджуються довіреністюабо ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуруі адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18. Указана судова практика є незмінною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборіі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем надано ордер на надання правничої допомоги від 30.08.2024 адвоката Порхун О. П., договір про надання правової допомоги від 19.08.2024, у якому сторони обумовили, що розмір винагороди за послуги адвоката встановлюється у фіксованій сумі у розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, заявником надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.

Сторона позивача заперечувала щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до суду, посилаючись на його необґрунтованість, нерозумність і неспівмірність. Також представник позивача просила суд апеляційної інстанції урахувати особу позивача, її матеріальний стан, загибель сина - Героя України.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Колегія суддів звертає увагу на те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19).

Ураховуючи надані позивачем докази на понесення в суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу, заперечення сторони позивача, критерії реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, складність справи та межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, оцінюючи їх обґрунтованість, розумність і співмірність, колегія суддів вважає, що такі витрати підлягають відшкодуванню у розмірі 3 000,00 грн, що у повній мірі відповідатиме критерію співмірності у цій справі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати по правничій допомозі у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 25 листопада 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

О. В. Желепа

А. М. Стрижеус