Номер провадження: 22-ц/813/2498/24
Справа № 509/2471/21
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 509/2471/21

Провадження номер: 22-ц/813/2498/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Губара Д.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Агропромислове підприємство «Протос» (Товариство з обмеженою відповідальністю),

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Агропромислового підприємства «Протос» (Товариства з обмеженою відповідальністю) про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою адвоката Лукацького Івана Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Кочко В.К. 14 серпня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) поновити пропущений процесуальний строк позовної давності відносно стягнення грошових сум з відповідача за договором №1 зворотної фінансової допомоги; 2) стягнути з відповідача на її користь за договором №1 зворотної фінансової допомоги: 2.1) - грошові кошти у розмірі 964 750,00 грн.; 2.2) - штраф у розмірі - 0,5 %, що становить 4 823,75 грн.; 3) стягнути з відповідача на її користь половину вартості внесеного ОСОБА_2 до статутного капіталу відповідача майна, що становить 75 000,00 грн., 4) стягнути з відповідача на її користь половину отриманого ОСОБА_2 доходу від діяльності відповідача у період з 22.01.2011 р. до 12.11.2019 р. включно.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 22.01.2011 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом РАГСу адміністрації Центрального району м. Волгоград, Російська федерація.

Під час шлюбу за рахунок спільних коштів ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Агропромислового підприємства «Протос» (ТОВ), відповідно до якого він придбав 50% статутного капіталу даного підприємства, що становить 150 000,00 грн. з всіма правами та обов`язками, які належать учаснику Товариства відповідно до положень Статуту та законодавства України. В той же день між учасниками підприємствами був укладений меморандум та додатковий протокол до нього, в якому визначаються деякі організаційні аспекти та напрямки діяльності, а також повноваження учасників АП «Протос» (ТОВ).

28.02.2016 р. між АП «Протос» (ТОВ) та ОСОБА_2 було укладено договір №1 зворотної фінансової допомоги, відповідно до п. 1.2 якого ОСОБА_2 передає у власність АП «Протос» (ТОВ) грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю у встановлені терміни. Відповідно до п. 4.1, строк повернення позики мав сплинути - 28.02.2017 р.. Відповідно до п. 6.1 при простроченні повернення позики (її частини) позичальник має сплатити штраф у розмірі - 0,5 % від неповернутої суми позики. Відповідно до п. 7.1 цей договір набув чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальникам своїх зобов`язань за договором.

На виконання договору №1 зворотної фінансової допомоги від 28.02.2016 р., згідно прибуткових касових ордерів ОСОБА_2 за рахунок спільних з позивачкою коштів, у період з 28.02.2016 р. по 26.10.2016 р., вніс до підприємства АП «Протос» (ТОВ) готівкові кошти на загальну суму 1 929 500 грн.. Зазначені кошти не повернуті.

12.11.2019 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

На початку 2020 р. ОСОБА_2 захворів, увесь час проходив лікування та обстеження, тому не міг захистити своє порушене майнове право. ОСОБА_1 увесь час знаходилася біля ОСОБА_2 , тому не мала змоги стягнути належну їй частку спільної сумісної власності, нажитої під час перебування у шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Овідіопольський районний суд Одеської області від 14 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою пропущено строк позовної давності (Т. 2, а. с. 144 146).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Лукацький І.О., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2023 року. Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції помилково було застосовано строк позовної давності, оскільки сторонами спору не було заявлено про застосування строку позовної давності. Судом першої інстанції не було надано оцінку всім фактичним обставинам справи (Т. 2, а. с. 151 156).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.10.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Лукацького І.О., діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2023 року (Т. 2, а. с. 163 163 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.10.2023 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області (Т. 2, а. с. 171).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.02.2024 року клопотання адвоката Лукацького Івана Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , про витребування доказів задоволено. Витребувано у агропромислового підприємства «Протос» (Товариства з обмеженою відповідальністю) належним чином посвідчені копії Статуту, Наказу про призначення керівника на час державної реєстрації, інформацію щодо нарахованого прибутку (звіти, баланси тощо) за період з 22.01.2011 року по 12.11.2019 року включно. Витребувано у Головного управління Державної податкової служби в Одеській області відомості щодо нарахованого (задекларованого) прибутку агропромислового підприємства «Протос» ТОВ (, 67801, Одеська область, смт Овідіополь, вул. Колісніченка, 1А) звіти, баланси тощо за період з 22 січня 2011 року по 12 листопада 2019 року включно.Витребувано з реєстраційної служби Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області належним чином посвідчені копії Статуту агропромислового підприємства «Протос» ТОВ, Наказу про призначення керівника на час державної реєстрації агропромислового підприємства «Протос» ТОВ (, 67801, Одеська область, смт Овідіополь, вул. Колісніченка, 1А) (Т. 2, а. с. 180 182).

Адвокат Лукацький Іван Олександрович, діючий від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Лукацького Івана Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

22.01.2011 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом РАГСу адміністрації Центрального району м. Волгоград, Російська Федерація.

Під час шлюбу за рахунок спільних коштів ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Агропромислового підприємства «Протос» (ТОВ), відповідно до якого він придбав частку у розмірі 50% статутного капіталу даного підприємства, що становить 150 000,00 грн. з всіма правами та обов`язками, які належать учаснику Товариства, відповідно до положень Статуту та законодавства України. В той же день між учасниками підприємствами був укладений меморандум та додатковий протокол до нього, в якому визначаються деякі організаційні аспекти та напрямки діяльності, а також повноваження учасників АП «Протос» (ТОВ).

28.02.2016 р. між АП «Протос» (ТОВ) та ОСОБА_2 було укладено договір №1 зворотної фінансової допомоги. Відповідно до п. 1.2 ОСОБА_2 передає у власність АП «Протос» (ТОВ) грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю у встановлені терміни. Відповідно до п. 4.1, строк повернення позики - 28.02.2017 р.. Відповідно до п. 6.1 при простроченні повернення позики (її частини) позичальник має сплатити штраф у розмірі - 0,5 % від неповернутої суми позики. Відповідно до п. 7.1 цей договір набув чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальникам своїх зобов`язань за договором.

На виконання договору №1 зворотної фінансової допомоги від 28.02.2016 р. ОСОБА_2 за рахунок спільних з позивачем коштів, в період з 28.02.2016 р. по 26.10.2016 р., вніс до прибуткового касового ордеру підприємства АП «Протос» (ТОВ) готівкові кошти загальною сумою 1 929 500 грн.. Зазначені кошти повернуті не були.

12.11.2019 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

На початку 2020 р., ОСОБА_2 захворів. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви частково прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про помилковість застосування строків позовної давності судом першої інстанції.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст.ст. 253-255 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. ст. 261, 265, 266 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, та вказав, що не має підстав вважати такий строк пропущеним з поважних причин.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не було подано заяву про застосування строків позовної давності, тому судом останнє не могло застосовуватись.

Щодо суті спору, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка серед іншого просила стягнути з відповідача на її користь половину вартості внесеного ОСОБА_2 до статутного капіталу відповідача майна, що становить 75 000,00 грн. та половину отриманого ОСОБА_2 доходу від діяльності відповідача у період з 22.01.2011 року до 12.11.2019 року включно. Посилалась на те, що частку в статутному капіталі у розмірі 150 000 грн. було придбано за рахунок спільних коштів подружжя у період шлюбу.

Отже, з вказаного слідує, що остання посилаючись на спільність майна подружжя, просила стягнути її частку у вказаному майні.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення положень статті 61 СК України свідчить про те, що спільною сумісною власністю, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воли були набуті.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на її користь половину вартості внесеного ОСОБА_2 до статутного капіталу відповідача майна, що становить 75 000,00 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тому засновники (учасники) наділяють юридичну особу майном, на яке вона набуває право власності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 115 ЦК України господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про кооперацію» джерелами формування майна кооперативу є, зокрема, вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» джерелами формування майна сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського кооперативного об`єднання є, зокрема, вступні внески та вклади (у тому числі додаткові вклади), членські та цільові внески його членів.

Здійснивши аналіз наведених положень законодавства, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) дійшла висновку, що «право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності, і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю).

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товариству, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя».

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13.

Щодо права позивачки, як колишнього подружжя, на виплату половини вартості статутного капіталу АП «Протос» (ТОВ), колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Вирішуючи питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної у Рішенні Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) вказала, що висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства юридичної особи або майно приватного підприємства єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).

Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки:

перший коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю;

другий коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

При цьому часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.

Відповідно до частини восьмої статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника.

Таким чином, у разі внесення одним із подружжя (колишнього подружжя), який є учасником господарського товариства, грошових коштів чи майна у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, саме товариство стає їх власником, тоді як право іншого з подружжя на спільні кошти/майно трансформується в інший об`єкт право вимоги на виплату частки у статутному капіталі товариства.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з АП «Протос» (ТОВ) половину вартості внесеного до статутного капіталу відповідача майна, що становить 75000 грн.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) у разі внесення одним із подружжя (колишнього подружжя), який є учасником господарського товариства, грошових коштів чи майна у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, саме товариство стає їх власником, тоді як право іншого з подружжя на спільні кошти/майно трансформується в інший об`єкт право вимоги на виплату частки у статутному капіталі товариства, що є відмінним від виплати половини вартості внеску засновника товариства до його статутного капіталу.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку позивач наділений правом вимагати компенсації половини вартості частки (іншого з подружжя) у статутному капіталі товариства, а не виплати половини вартості внеску відповідача як засновника у статутний капітал товариства чи половини вартості внесеного подружжям майна.

Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 року у справі №450/624/15-ц.

У вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації. Вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника (частина восьма статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах позивачка наділена правом вимагати компенсації половини вартості частки учасника (іншого з подружжя), а не частини внеску (частки) до статутного капіталу приватного підприємства, однак з такими вимогами вона до суду не зверталася.

Щодо стягнення доходу від діяльності відповідача за період з 22.01.2011 року по 12.11.2019 рік, колегія суддів виходить з наступного.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (частини перша та друга статті 61 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню (частина третя статті 57 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (стаття 70 СК України).

Одним з об`єктів права спільної сумісної власності є доходи, одержані одним з подружжя, у тому числі й від здійснення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, які підлягають поділу між кожним з подружжя.

Як було встановлено вище, 22.01.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом РАГСу адміністрації Центрального району м. Волгоград, Російська федерація.

Під час шлюбу за рахунок спільних коштів ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Агропромислового підприємства «Протос» (ТОВ), відповідно до якого він придбав частку у розмірі 50% статутного капіталу даного підприємства, що становить 150 000,00 грн..

Оскільки відповідачем не було спростовано, що дохід від здійснення підприємницької діяльності не є спільною сумісною власністю подружжя, тому він підлягає поділу між ними.

Колегія суддів звертає увагу, що апеляційним судом неодноразово витребовувався статут АП «Протос» (ТОВ) та інформація щодо нарахованого прибутку, з метою визначення порядку розподілу доходу підприємства, однак вказаних доказів останнім не було надано, та пояснень з даних обставин також не надано.

Крім того, апеляційним судом було витребувано з Головного управління Державної податкової служби в Одеській області відомості щодо нарахованого (задекларованого) прибутку агропромислового підприємства «Протос» ТОВ (звіти, баланси тощо) за період з 22 січня 2011 року по 12 листопада 2019 року включно.

Головне управління ДПС в Одеській області на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 15.02.2024 про надання відомостей щодо нарахованого (задекларованого) прибутку АП «ПРОТОС» () за період з 22.01.2011 по 12.11.2019 повідомило, що згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України за період з 22.01.2011 по 12.11.2019 АП «ПРОТОС» () задекларовано дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків) визначений за правилами бухгалтерського обліку (далі - Дохід) та фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток) визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у тому числі: - за 2011 рік звітність не подана; - за 2012 рік Дохід - 27 709 019 грн, збиток - 1 019 386 грн; - за 2013 рік Дохід - 5 287 204 грн, збиток - 1 612 972 грн; - за 2014 рік Дохід - 12 003 812 грн, збиток - 11 458 500 грн; - за 2015 рік Дохід - 21 448 327 грн, збиток - 7 323 786 грн; - за 2016 рік Дохід - 74 571 397 грн, збиток - 3 091 209 грн; - за 2017 рік Дохід 21 444 270 грн, прибуток - 194 977 грн; - за 2018 рік Дохід 9 477 794 грн, прибуток - 168 404 грн; - за 2019 рік Дохід 11 396 672 грн, збиток - 822 000 грн..

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що із вищезазначених відомостей необхідно обраховувати дохід від діяльності АП «Протос» ТОВ, оскільки іншого відповідачем не було надано, а позивачкою не спростовано.

Колегія суддів не погоджується із періодом, зазначеним позивачкою, оскільки ОСОБА_2 набув право на частку в Статутному капіталі АП «Протос» (ТОВ) на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2016 року.

Отже, саме з вказаного періоду необхідно обраховувати половину доходу ОСОБА_2 від діяльності АП «Протос» (ТОВ).

Однак, як вбачається із вищезазначеної інформації Головне управління ДПС в Одеській області у 2016 році та у 2019 році підприємством не було отримано доходу.

За 2017 рік отримано дохід у розмірі - 194 977 грн., та за 2018 рік отримано дохід у розмірі 168 404 грн..

ОСОБА_2 належало 50% уставного капіталу АП «Протос» (ТОВ).

Отже, вказаний дохід необхідно обраховувати наступним чином (194977 +168404) х 50% : 2 (частку спільного сумісного майна), що становить 90 845,25 грн., вказана сума визначена без відрахування відповідних податків та обов`язкових платежів.

Щодо вимог про стягнення коштів за Договором зворотної фінансової допомоги, колегія суддів виходить з наступного.

28.02.2016 р. між АП «Протос» (ТОВ) та ОСОБА_2 було укладено договір №1 зворотної фінансової допомоги. Відповідно до п. 1.2 ОСОБА_2 передає у власність АП «Протос» (ТОВ) грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю у встановлені терміни. Відповідно до п.4.1, строк повернення позики мав сплинути 28.02.2017 р. Відповідно до п.6.1 при простроченні повернення позики (її частини) позичальник має сплатити штраф у розмірі 0,5 % від неповернутої суми позики. Відповідно до п.7.1 цей договір набув чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальникам своїх зобов`язань за договором.

На виконання договору №1 зворотної фінансової допомоги від 28.02.2016 р. ОСОБА_2 за рахунок спільних з позивачем коштів, в період з 28.02.2016 р. по 26.10.2016 р. вніс до прибуткового касового ордеру підприємства АП «Протос» (ТОВ) готівкові кошти на загальну суму 1 929 500 грн..

Як вказує позивачка, зазначені кошти повернуті не були, відповідачем вказане не спростовано.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається із умов договору зворотної фінансової допомоги від 28.02.2016року, укладеного між АП «Протос» ТОВ та ОСОБА_2 , останній надав позику у розмірі - 1 500 000 грн..

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

Відповідно до п. 4.1. вказаного договору, строк повернення позики - до 28.02.2017 року.

Відповідно до п. 5.3. договору, днем повернення позики (її частини) вважається день видачі суми позики (її частини) з каси підприємства позичальника або дата перерахування з розрахункового рахунку позичальника на реквізити вказані позикодавцем.

Відповідно до п. 6.1. договору, при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 0,5% від неповернутої суми позики.

На підтвердження виконання вимог вкою було надано квитанції до прибуткового касового ордера на загальну суму 1 929 500 грн..

Відповідач АП «Протос» (ТОВ) не надав належних доказів, які б підтверджували, що останнім було повернуто суму боргу визначену договором.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачка просила стягнути з відповідача на її користь за договором №1 зворотної фінансової допомоги: - грошові кошти у розмірі 964 750,00 грн.; - штраф у розмірі - 0,5 %, що становить 4 823,75 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується із вказаною сумою, оскільки відповідно до договору зворотної фінансової допомоги від 28.02.2016 року, сторони погодили суму позики саме у розмірі - 1 500 000 грн.. Доказів того, що сторонами було погоджено іншу суму матеріали справи не містять.

Тому, внесення ОСОБА_2 більшої ніж встановленої договором суми позики не ґрунтується на умовах вказаного договору.

Оскільки, відповідачем не було надано доказів повернення суми позики, та враховуючи, що вказана сума була надана в період шлюбу, позивачка має право на частку неповернутого боргу, а саме на - 750 000 грн..

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з вимогами ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім того, відповідно до п. 6.1. договору, при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі - 0,5% від неповернутої суми позики.

Отже, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів повернення позики, відповідач повинен сплати штраф у розмірі 0,5% від неповернутої суми позики, що становить 3 750 грн. = 750 000 грн. х 0,5%.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Лукацького Івана Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду із позовною заявою позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 10 446 грн. (Т. 1, а. с. 1).

За звернення до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 сплатила 15 668,59 грн. (Т. 2, а. с. 158).

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки документально підтверджений сплачений останньою судовий збір у загальній сумі 26 114,32 грн. пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (80,86%), тобто у розмірі 21 116,03 грн. = 26 114,32 грн. х 80,86%.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Лукацького Івана Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 серпня 2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до агропромислового підприємства «Протос» (Товариства з обмеженою відповідальністю) про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Агропромислового підприємства «Протос» (Товариства з обмеженою відповідальністю) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за договором №1 зворотної фінансової допомоги грошові кошти у розмірі 750 000 (сімсот п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. та штраф у розмірі - 0,5%, що становить 3 750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп..

Стягнути з Агропромислового підприємства «Протос» (Товариства з обмеженою відповідальністю) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) половину отриманого ОСОБА_2 доходу від діяльності Агропромислового підприємства «Протос» (Товариства з обмеженою відповідальністю) у розмірі 90 845,25 грн., вказана сума визначена без відрахування відповідних податків та обов`язкових платежів.

В решті позову відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат

Стягнути з Агропромислового підприємства «Протос» (Товариства з обмеженою відповідальністю) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі - 21 116 (двадцять одна тисяча сто шістнадцять) грн. 03 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 16 липня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе