Справа № 128/55/24
Провадження № 22-ц/801/1321/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Климчук С. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 рокуСправа № 128/55/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Рибчинського В. П., Стадника І. М.,

розглянув у порядку письмового провадження справу № 128/55/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 30.04.2024, ухвалене у складі судді Климчука С. В., в приміщенні суду в м. Оратів, повний текст рішення складено 30.04.2024, -

в с т а н о в и в :

3.01.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (далі ТОВ «УМ Факторинг») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило : стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість в розмірі 39850 грн, судовий збір в розмірі 2684 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.10.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів № 2459772, відповідно до умов якого відповідач отримав позику у розмірі 10000,00 грн строком на 30 днів, шляхом переказу коштів на його банківську картку № НОМЕР_1 , призначення платежу поповнення карти, відсотки за користування кредитом складають 0,01 % від суми кредиту за кожен день користування знижена процентна та 1,99 % від залишку суми кредиту за кожен день стандартна процентна ставка. Відповідно до п. 1.2 договору споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Перерахування кредиту відповідно до умов договору № 2459772 від 12.10.2021 здійснювалося поповненням банківської карти № НОМЕР_1 компанією ТОВ «Універсальні платіжні рішення».

26.07.2023 ТОВ «Лінеура Україна» передало право вимоги за договором № 2459772 від 12.10.2021 ТОВ «УМ Факторинг» у порядку передачі прав вимоги за існуючим на дату передачі договором факторингу № 27072023 від 26.07.2023, відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 10.10.2023. Згідно п. 1.4.1 договору споживачу у разі невиконання умов договору нараховується стандартна процентна ставка у розмірі 1,99% в день від суми кредиту за кожен день. Враховуючи те, що відповідач не виконав умови договору № 2459772 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.10.2021, позивач застосував процентну ставку 1,99 % на 30 днів та 120 днів автопролонгації.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього утворилась заборгованість в сумі 39850,00 грн, з яких 10000,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 5970,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.10.2021 по 12.11.2021 та 23880,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.11.2021 по 13.03.2022.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 30.04.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість за договором про надання коштів № 2459772 від 12.10.2021 у розмірі 15970,00 грн, з яких 10000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 5970,00 грн проценти за користування кредитом. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 1075,62 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 1603,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, ТОВ «УМ Факторинг» подано апеляційну скаргу (вх. № 4626 від 9.05.2024), в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за 120 днів користування кредитом за період з 13.11.2021 по 13.03.2022 в сумі 23880 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення в цій частині позовних вимог в повному обсязі, зі стягненням з відповідача судового збору в сумі 1608,38 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 2397 грн.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач не виконав умови договору № 2459772 від 12.10.2021 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, позивач застосував процентну ставку 1,99 % на 30 днів та 120 днів автопролонгації. Згідно п. п. 4.2.1 сторони домовились, що у випадку, якщо у клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до п. 4.1.1. 4.1.6 договору, за цим договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Загальна кількість автопролонгації за цим договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів. Тобто, якщо у разі наступної (чергової) автопролонгації загальна кількість днів користування кредитом буде більшою за 120, така автопролонгація не застосовується, а строк повернення кредиту та сплати нарахованих процентів є таким, що настав (п. п. 4.2.5 договору).

На день закінчення строку дії договору про надання споживчого кредиту у відповідача була наявна заборгованість за тілом кредиту та відсотками, і в подальшому позичальник не сплачував жодних коштів на виконання умов договору, договір автопролонговано на строк, не більше ніж на 120 календарних днів поспіль, тобто з 13.11.2021 по 13.03.2022, в межах строку дії кредитного договору.

Суд першої інстанції помилково послався в рішенні на правові висновки ВС, викладені в постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12, від 31.10.2018 по справі № 202/4494/16-ц, від 4.02.2020 по справі № 912/1120/16, оскільки зазначені правові висновки висловлені у спорах за кредитними договорами по яким був встановлений термін закінчення кредитування без встановлення строку договору та наявності підстав для його пролонгації та не зазначення у договорі про його дію «до повного виконання зобов`язань».

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13.05.2024 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ТОВ «УМ Факторинг» на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 30.04.2024.

Копію апеляційної скарги ТОВ «УМ Факторинг», копію ухвали суду від 13.05.2024 представник відповідача ОСОБА_2 отримала через систему «Електронний суд» /а. с. 181/ та була ознайомлена, про що свідчить інформація про підтвердження отримання цих документів в Електронному суді з програми «Д3», яка відповідно до копії ордера серії № 1416261 представляє інтереси ОСОБА_1 у Вінницькому апеляційному суді /а. с. 79 зворот/, а також підтверджується довідкою про доставку електронної відправки вкладення від 1.07.2024 /а. с. 183/

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

ТОВ «УМ Факторинг» подано апеляційну скаргу на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 30.04.2024 року у справі з ціною позову 39850 грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (302800 грн).

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог (стягнення заборгованості за договором про надання коштів № 2459772 від 12.10.2021 у розмірі 15970,00 грн, з яких 10000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 5970,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.10.2021 по 12.11.2021) в апеляційному порядку не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з таких підстав.

У справі встановлено наступні обставини.

12.10.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 2459772 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого сума кредиту складає 10000,00 грн, строк кредиту - 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п. 1.3. кредитного договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта, відповідно до п. 4.1 кредитного договору та у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.2 кредитного договору (пункт 1.4.1 договору). Кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту (пункт 2.1 договору). Договір підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

/а. с. 10-13/.

Факт перерахування відповідачеві коштів, обумовлених кредитним договором, підтверджено листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2643_26 від 18.08.2023 та № 277 від 25.03.2024, відповідно до змісту яких за транзакцією № 113822264 від 12.10.2021 о 06:18:04 в системі онлайн платежів iPay.ua на платіжну картку № НОМЕР_1 було успішно перераховано грошові кошти, призначення зарахування 10000,00 грн, сума 10045,00 грн, інвойс 10000,00 грн.

/а. с. 15, 134/.

Згідно листа АТ КБ «Приват Банк» № 20.1.0.0.0/7-240405/60607 від 9.04.2024 (виписка по рахунку за карткою № НОМЕР_2 за період з 12.10.2021 по 15.10.2021, яка належить ОСОБА_1 ) вбачається зарахування коштів 12.10.2021 в сумі 10000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_2 .

/а. с. 136-137/.

26.07.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Фактринг» укладено договір факторингу № 27072023, у відповідності до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

/а. с. 6-7/.

Права вимоги переходять від клієнта до фактора після підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку та виконання фактором умов п. 3.1.2 та п. 3.1.3 договору (пункт 4.1 договору).

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №1 від 26.07.2023, що є додатком № 1 до договору факторингу № 27072023 від 26.07.2023, ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «УМ Факторинг» право вимоги до ОСОБА_1 , кредитний договір №2459772 від 12.10.2021.

/а. с. 8-9, 46/.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього утворилась заборгованість в сумі 39850,00 грн, з яких 10000,00 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 5970,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.10.2021 по 12.11.2021 та 23880,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.11.2021 по 13.03.2022.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором про надання коштів № 2459772 від 12.10.2021 в розмірі 15970,00 грн, з яких 10000 грн заборгованість за тілом кредиту, 5970,00 грн проценти за користування кредитом за період з 13.10.2021 по 12.11.2021, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за 120 днів користування кредитом за період з 13.11.2021 по 13.03.2022 в сумі 23880 грн з підстав її недоведеності, суд першої інстанції зазначив, що доказів того факту, що після 12.11.2021 договір було автоматично пролонговано та строк користування кредитом було продовжено на певну кількість календарних днів матеріали справи не містять, а не сплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для автоматичного продовження строку користування кредитом без волевиявлення сторін (у тому числі вчинення відповідних дій).

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за 120 днів користування кредитом за період з 13.11.2021 по 13.03.2022 в сумі 23880 грн зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У справі вставнолено, що 12.10.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 2459772 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Вимог про визнання договору № 2459772 від 12.10.2021 недійсним (неукладеним) не заявлено, договору з іншим змістом відповідачем не надано, в матеріалах справи наявна лише копія даного договору, наданого позивачем, тому колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт укладання з відповідачем договору № 2459772 від 12.10.2021.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно пунктів 1.3 - 1.4 договору № 2459772 від 12.10.2021 передбачено, що строк кредиту - 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до цього договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 договору. Тип процентної ставки - фіксована.

Пунктом 1.4.1 договору передбачено, що споживачу у разі невиконання умов договору нараховується стандартна процентна ставка у розмірі 1,99 % в день від суми кредиту за кожен день.

Відповідно до пункт 4.2.2 договору підписуючи цей договір клієнт дає згоду на його автопролонгацію продовження дії договору та строку користування кредитом із закінченням строку кредиту або продовженого строку кредиту (п. 1.3, п. 4.1.5 договору) ще на 15 календарних днів (пункт 4.2.2 договору).

Загальна кількість автопролонгацій за договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (пункт 4.2.5 договору).

Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно із графіком платежів (пункт 5.1 кредитного договору).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Ураховуючи те, що відповідач не виконав умови договору № 2459772 від 12.10.2021 та не повернув позику протягом 30 днів, позивачем застосовано стандартну процентну ставку 1,99 % від залишку суми кредиту за кожен день, тобто проценти за ставкою 1,99 % за кожен день нараховано за 150 днів (30 днів та 120 днів автопролонгації) через порушення відповідачем умов п. 1.4.2 договору /а. с. 97 зворот/.

З огляду на зазначене, Вінницький апеляційний суд вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що на день закінчення строку дії договору про надання споживчого кредиту у відповідача була наявна заборгованість за тілом кредиту та відсотками, і в подальшому позичальник не сплачував жодних коштів на виконання умов договору, договір автопролонговано на строк, не більше ніж на 120 календарних днів поспіль, тобто з 13.11.2021 по 13.03.2022, в межах строку дії кредитного договору.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором № 2459772 від 12.10.2021 за відсотками за період з 13.11.2021 по 13.03.2022 в сумі 23880 грн.

Розрахунок заборгованості наведений позивачем в позовній заяві /а. с. 3, 3 зворот/ та не спростований відповідачем, власного розрахунок не надано відповідачем.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні даної вимоги не врахував зазначене вище та дійшов помилкового висновку про недоведеність цієї позовної вимоги позивачем.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором № 2459772 від 12.10.2021 за відсотками за період з 13.11.2021 по 13.03.2022 в сумі 23880 грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення цієї вимоги.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції скасуванню частково з ухваленням нового судового рішення, слід скасувати також рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Здійснюючи новий розподіл судових витрат, апеляційний суд враховує те, що позовні вимоги ТОВ «УМ Факторинг» задоволено повністю, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн /а. с. 22/ , 4 000 грн витрат на правничу допомогу та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 грн.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» задовольнити.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 30.04.2024 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за 120 днів користування кредитом за період з 13.11.2021 по 13.03.2022 в сумі 23880 грн, розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованість за відсотками за період з 13.11.2021 по 13.03.2022 в сумі 23880 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2684 гривні та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 гривень.

В іншій частині рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 30.04.2024 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. П. Рибчинський

І. М. Стадник