КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/4384/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бардадима Руслана Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2024 року у складі судді Пінкевич Н.С.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Вимоги обґрунтовувала тим, що спільне життя не склалось, проживають окремо. Дитина залишились проживати разом з нею та перебуває на її самостійному утриманні.

Відповідач як батько зобов`язаний нести витрати на утримання дитини. Інших дітей на утриманні не має, працює, отримує дохід, має задовільний стан здоров`я.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 14 березня 2024 року. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Бардадим Р.В. а інтересах ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення районного суду в задоволеній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове про визначення аліментів у твердій грошовій сумі 3 000 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 14 березня 2024 року з проведенням щорічної індексації сум аліментів відповідно до Закону України.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачка не надала доказів, а суд не дослідив того, чи відповідач працевлаштований та отримує дохід, має задовільне здоров`я і можливість працювати та заробляти кошти.

Вказує, що суд ухвалюючи рішення врахував лише доводи позивачки, а викладені доводи відповідача у відзиві, що підтверджують відсутність у нього доходу, оскільки він не працює, до уваги не взяв.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ковтун О.О. в інтересах ОСОБА_2 просить законне рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За положенням ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 2012 року, який розірвано рішенням суду від 06 травня 2024року.

Від шлюбу мають дитину, доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Установлено, що спільне життя учасників справи не склалося, вони проживають окремо й разом з ОСОБА_2 проживає та перебуває на утриманні їх дитина.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки сторін у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), суд першої інстанції виходив з передбаченого законом обов`язку батька утримувати дитину до досягнення нею повноліття, нарівні з позивачкою створювати необхідні умови для її життя та розвитку, а також відсутності у справі доказів щодо неспроможності відповідача платити аліменти у визначеному розмірі.

З такими висновками районного суду в цій частині колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною першою статті 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За положеннями частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дитини, то кошти на її утримання (аліменти) присуджує суд.

Встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Зазначене призводить до дисбалансу у обов`язках батьків, чому кореспондується право одного з батьків подати позов до суду для спонукання іншого з батьків брати участь у витратах на дітей.

Так, позивачка звертаючись у суд із позовом просила стягнути з відповідача, який є здоровим та працездатним, аліменти в розмірі 1/4 частину його доходу, посилаючись на те, що самостійно не в змозі забезпечити дитині належний рівень життя.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилався на труднощі, пов`язані з відсутністю у нього постійного джерела доходу та місця роботи, проте, за змістом, фактично не заперечував проти виконання трудових обов`язків на постійній основі.

Не долучив відповідач до справи й довідку про доходи.

У відзиві на позов, рівно як і в апеляційній скарзі, відповідач зазначає про можливість несення витрат на дитину, в розмірі 3 000 грн, чим фактично спростовуються його твердження про відсутність заробітку (доходу).

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність матеріалами належного стану здоров`я ОСОБА_1 , а також факту його працевлаштування та отримання доходів.

На підтвердження заявлених посилань та на спростування тверджень позивачки відповідач будь-яких доказів до справи не долучив, в той час як обов`язок утримання дитини передбачено законом.

Підстави для висновків, що встановлений судом розмір аліментів для ОСОБА_1 є надмірним тягарем, до справи не додано.

Окрім цього, з урахуванням конкретних обставин, суд апеляційної інстанції враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останнього полягає не тільки у матеріальному забезпеченні, а ще й постійному вихованні, контролі, що потребує більших матеріальних витрат, ніж періодичні зустрічі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що встановлений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає обставинам справи та узгоджується з положеннями ст. 182 СК України.

Отже, з урахування усіх обставин апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає рішення районного суду таким, що відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Правові підстави для задоволення поданої по справі апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Бардадима Руслана Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: