Єдиний унікальний номер судової справи: 469/207/14-ц
Номер провадження: 22-ц/812/1659/24 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Ковальським Є.В.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «Сенс Банк»

на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді - Тавлуя В.В. в приміщенні того ж суду за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Березанського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

в с т а н о в и л а:

12 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Березанського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - Березанський відділ ДВС).

В обґрунтування скарги зазначала, що на виконанні Березанського відділу ДВС перебувало виконавче провадження №45621595 щодо виконавчого листа №469/207/14-ц, виданого Березанським районним судом Миколаївської області 08 квітня 2014 року про стягнення з неї ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа Банк» боргу у сумі 921 768,43 грн.

В межах вказаного виконавчого провадження постановою Березанського відділу ДВС було накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постановою головного державного виконавця Березанського відділу ДВС виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та встановлено строк повторного пред`явлення виконавчого документа. Проте, державний виконавець у постанові про завершення виконавчого провадження не зазначив про зняття арешту, накладеного на майно боржника, чим порушив ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на той час).

На її звернення до Березанського відділу ДВС із заявою про зняття арешту з нерухомого майна, їй надано відповідь та повідомлено про те, що зняття арешту неможливо у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження у зв`язку зі спливом трирічного строку зберігання.

Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право на мирне володіння своїм майном.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила суд визнати противоправною бездіяльність посадових осіб Березанського відділу ДВС щодо не зняття арешту з її нерухомого майна, що накладений постановою старшого державного виконавця Березанського відділу ДВС Книрш Є.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження №45621595, зобов`язати державного виконавця Березанського відділу ДВС зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_2 , що накладений постановою старшого державного виконавця Березанського відділу ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження №45621595, зобов`язати державного виконавця Березанського відділу ДВС вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна ОСОБА_2 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення обтяження, номер запису про обтяження №7878593.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2023 року скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Зобов`язано Березанський відділ ДВС зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_2 накладений на підставі постанови про арешт майна у виконавчому провадженні №45621595 з примусового виконання виконавчого листа №469/207/14-ц, 2/469/168/14, виданого Березанським районним судом Миколаївської області 08 квітня 2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 921 768,43 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції про проведення виконавчих дій, відділ державної виконавчої служби при поверненні виконавчого документа стягувачу, повинен був зняти накладений арешт на все майно скаржника. Не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача. Оскільки накладений арешт на майно порушує право скаржника на користування та розпорядження своїм майном, існування на даний час підстав для такого обтяження судом не встановлено, вимога скаржника про вирішення питання про зняття арешту з майна залишена без задоволення відділом ДВС, виконавче провадження є закінченим, а тому право скаржника підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, АТ «Сенс Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала не відповідає обставинам справи внаслідок не дослідження судом всіх доказів, а саме пропуск заявником строку на подання скарги, невірне трактування норми Закону України «Про виконавче провадження», а саме статті 50, неповне з`ясування обставин справи - чи виконане рішення суду ОСОБА_4 про стягнення боргу, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявниці ОСОБА_4 - адвокат Старчеус О.П. вважала, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги АТ «Сенс Банк» та скасування ухвали суду першої інстанції.

У судове засідання учасники справи не з`явилися про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі скаржниці та її представника. Інші учасники справи, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 27 березня 2014 року задоволені позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» (змінено назву АТ «Сенс Банк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 921 768,43 грн та 3 654 грн судового збору (а.с.43-44).

На підставі вказаного рішення суду Березанським районним судом Миколаївської області 08 квітня 2014 року видано виконавчий лист № 469/207/14-ц, №2/469/168/14 про стягнення на користь ПАТ «Альфа Банк» з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 921 768,43 грн та 3 654 грн судового збору.

Постановами старшого державного виконавця Березанського відділу ДВС Книрш Є.В. від 26 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження № 45621595 з примусового виконання виконавчого листа №469/207/14-ц, 2/469/168/14 виданого 08 квітня 2014 року, накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження (74-75).

Постановою головного державного виконавця Березанського відділу ДВС Опята Ю.Ю. виконавчий лист № 469/207/14-ц, №2/469/168/14 від 08 квітня 2014 року відносно ОСОБА_2 на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, повернуто стягувачу ПАТ «Альфа Банк» (74-75).

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 02 листопада 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . ОСОБА_3 присвоєно дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 (а.с.76-77).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 червня 2024 року на все нерухоме майно, ОСОБА_2 накладено арешт на підставі постанови Березанського відділу ДВС від 26 листопада 2014 року (а.с.72).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За вимогами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження» регулює випадки, коли арешт з майна та коштів боржника знімається постановою державного виконавця чи постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Частиною четвертою цієї статті передбачено вичерпний перелік підстав для зняття арешту у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, і повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, не є такою підставою.

Частиною п`ятої наведеної статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

У статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Встановлено, що виконавчий документ № 469/207/14-ц, №2/469/168/14 виданий 08 квітня 2014 року Березанським районним судом Миколаївської області про стягнення заборгованості на користь ПАТ «Альфа Банк» (змінено назву на АТ «Сенс Банк») з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в сумі 921 768,43 грн та 3 654 грн судового збору на підставі постанови головного державного виконавця Березанського відділу ДВС Опята Ю.Ю. від 28 липня 2015 року повернуто стягувачу ПАТ «Альфа Банк» на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, на момент повернення виконавчого листа стягувачу, у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

А відтак дії державного виконавця є правильними.

Станом на 12 серпня 2024 року - день звернення ОСОБА_1 зі скаргою до суду, виконавчий лист відносно скаржниці на виконанні не перебував.

Як вбачається з відповіді Березанського відділу ДВС у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20 червня 2024 року, виконавче провадження №45621595 знищено у зв`язку із закінченням трирічного строку зберігання (а.с.73).

Згідно результатів пошуку за даними АСВП виконавчі провадження щодо ОСОБА_2 відсутні.

В матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 28 липня 2015 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи у суді першої інстанції органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа відносно ОСОБА_1 від 08 квітня 2014 року.

Отже, стягувач не ініціював продовження виконавчих дій, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, тому збереження більше 9 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржниці ОСОБА_3 (після розірвання шлюбу ОСОБА_1 ).

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 липня 2023 року у справі №761/687/14 (провадження №61-5887св23).

Виконавцем не доведено суду підстав збереження арешту, накладеного на майно скаржниці у 2014 році (наявність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також будь-які відомості стосовно рішення про стягнення виконавчого збору).

Отже, наведене свідчить про відсутність з боку стягувача АТ «Сенс Банк» претензій до боржниці ОСОБА_2 з виконання виконавчого листа від 08 квітня 2014 року та є підставою для скасування наявного арешту щодо майна останньої.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для збереження арешту на майно скаржниці.

Разом з тим, суд першої інстанції задовольнивши скаргу в повному обсязі та зобов`язавши Березанський відділ ДВС зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_2 накладений на підставі постанови про арешт майна у виконавчому провадженні №45621595 з примусового виконання виконавчого листа №469/207/14-ц, 2/469/168/14, виданого Березанським районним судом Миколаївської області 08 квітня 2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 921 768,43 грн. на вказане вище не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про зобов`язання зняти арешт саме державного виконавця.

Враховуючи наведене порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зняття арешту, накладеного постановою старшого державного виконавця Березанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Книрш Є.В. від 26 листопада 2014 року в межах виконавчого провадження №45621595 на майно ОСОБА_2 .

За таких обставин, на підставі п.2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення скарги, а саме зняття арешту, накладеного постановою старшого державного виконавця Березанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Книрш Є.В. від 26 листопада 2014 року в межах виконавчого провадження №45621595 на майно ОСОБА_2 та відмови в іншій частині вимог.

Доводи апеляційної скарги про залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду зі скаргою не можуть бути взяті до уваги з огляду на наступне.

Положеннями статті 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Положення наведених статей дають підстави для висновку, що до суду можуть бути оскаржені не тільки дії державного виконавця, а й бездіяльність.

Бездіяльність, на відміну від дії, має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу. Отже, ухвала про залишення скарги на бездіяльність державного виконавця, яка триває, без розгляду з мотивів пропуску процесуального строку подання скарги є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 127/2-2177/2005 (провадження № 61-38328св18) та від 08 липня 2020 року у справі № 589/6044/13 (провадження № 61-35606св18).

Зважаючи на те, що предметом скарги є оскарження бездіяльності державного виконавця Березанського відділу ДВС щодо не скасування арешту з майна ОСОБА_1 нерухомого майна після завершення виконавчого провадження №45621595, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 листопада 2014 року, а не рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у скасуванні арешту, а тому доводи про те, що ОСОБА_1 звернулася із зазначеною скаргою поза межами процесуального строку, передбаченого статтею 449 ЦПК України не є слушними.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги в повному обсязі, оскільки не зняття арешту з майна заявниці за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також будь-які відомості стосовно рішення про стягнення виконавчого збору є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задовольнити частково.

Ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Березанського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - задовольнити частково.

Зняти арешт, накладений постановою старшого державного виконавця Березанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Книрш Євгеном Валентиновичем від 26 листопада 2014 року в межах виконавчого провадження №45621595 на майно ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В задоволенні інших вимог скарги - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 22 листопада 2024 року.