Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" листопада 2024 р. м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

за участю секретаря судових засідань Алексеєнко В.В., Дальянської В.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання об`єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна

В С Т А Н О В И В :

16.10. 2015 року ОСОБА_4 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання об`єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна.

Позов обгрунтовано тим, що 08.08.2002 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За час у шлюбі ними придбано майно, а саме: автомобіль ГАЗ 21 НОМЕР_1 в 2012 році та будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який був не придатний для проживання та повністю облаштований за час шлюбу, зокрема збудовано та здійснено капітальний ремонт всіх приміщень також було придбано предмети домашнього вжитку.

Зазначено, що шлюбні відносини фактично припинені, що і стало підставою спірних відносин щодо будинку, автомобілю, предметів домашнього вжитку, тому позивач вказала, що має право на 1/2 частину спірного майна.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Галасюка Р.А. від 02.11.2015 року відкрито провадження у справі (том 1, а.с. 23).

12.01.2016 року ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 про поділ спільного нажитого мана в якій він просить суд визнати за ним право власності на квартиру залишену по спадщині за законом та на 1/2 частину гаражу під літ. «Г» за адресою: АДРЕСА_1 та на предмети домашнього вжитку на суму 16850, грн. (том 1, а.с. 24-28).

Ухвалою суду від 26.09.2017 року призначено судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (том 1, а.с. 88).

Ухвалою суду від 28.11.2017 року відновлено провадження у справі (том 1, а.с. 100).

Ухвалою суду від 26.12.2017 року призначено судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (том 1, а.с. 110-111).

22.05.2018 до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи (том 1, а.с. 115-118).

Ухвалою суду від 23.05.2018 відновлено провадження у справі (том 1, а.с. 119).

Ухвалою суду від 23.04.2019 у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (том 1, а.с. 151-152).

17.12.2029 на адресу суду надійшов висновок експертів (том. 1, а.с. 179-209).

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_5 цивільну справу № 296/11384/15-ц суддею Корольовського районного суду м. Житомира Драч Ю.І. прийнято до свого провадження ухвалою суду від 13.01.2020 (том 1, а.с. 214).

Протокольною ухвалою суду від 02.03.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті (том1, а.с. 220-221).

26.02.2021 ОСОБА_4 подано уточнену позовну заяву (том 2, а.с.28-31).

Ухвалою суду від 15.07.2021 року зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_4 , яка померла (том 2, а.с. 61).

Ухвалою суду від 28.02.2022 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 28.02.2022 року залучено до участі у справі як правонаступника ОСОБА_4 ОСОБА_1 (том 2, а.с. 69).

Ухвалою суду від 23.01.2024 призначено у справі додаткову судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (том 2, а.с. 107).

02.04.2024 судом отримано повідомлення від експертів про неможливість надання висновку (том 2, а.с. 109-111).

Ухвалою суду від 03.04.2024 року відновлено провадження у справі (том 2, а.с. 112).

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в уточненій позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Вказав, що не заперечує щодо визнання права власності на 1/2 частину гаража за позивачем, однак заперечує щодо визнання права власності на будинок, оскільки будинок будувався його батьками. Від проведення експертизи відмовився. Також зазначив, що не підтримує вимоги викладені ним у позовній заяві (зустрічній) від 12.01.2016 та прийняти до уваги заперечення подані на позовну заяву.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Принцип змагальності відноситься до числа основоположних принципів цивільного процесуального права, дотримання якого створює необхідні передумови для правильного розгляду і вирішення цивільних справ. Принцип змагальності закріплює активність сторін та інших беруть участь у справі осіб у доказової діяльності.

08.02.2002 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 6).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2004 року ОСОБА_3 успадкував від своєї матері ОСОБА_7 1/4 частку житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 ( том 1, а.с. 11).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2004 року ОСОБА_3 успадкував від свого брата ОСОБА_3 1/4 частку житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 ( том 1, а.с. 11).

Відповідно до витягу з додатку 2 до рішення виконкому міської ради від 24.11.04 № 698 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво гаража зовнішніми розмірами 4,00х6,00 м на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 13).

Крім цього, за час перебування у шлюбі, а саме 03.08.2012 сторонами придбано автомобіль ГАЗ 21 (1970), д.н.з. НОМЕР_1 , який оформлено на ОСОБА_3 (том 1, а.с. 15).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Згідно з ч.1, ч.3, ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями ст. 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію належності придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Положеннями ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить ч.2 ст.372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Отже ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України) відповідно до ч.2, ч.3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові від 09.01.2019 у справі № 643/4589/15-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до ст. 64 СК України.

Згідно із ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Так, статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц дійшла до висновку, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним, і що у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

У справі, що розглядається позивач, як на підставу позовних вимог, посилається на те, що істотне збільшення вартості майна відбулося внаслідок здійснення капітального ремонту будинку, який, окрім того, здійснено за особисті кошти позивача.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 139/12-2019 від 12.12.2019 року дійсна (ринкова) вартість досліджуваних приміщень житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме: коридору № 2-1 (площею 3,7 кв.м), санвузла № 2-2 (площею 5,2 кв.м), кухні № 2-3 (площею 7,5 кв.м), житлової кімнати № 2-4 (площею 20,0 кв.м), житлової кімнати № 2-5 (площею 16,1 кв.м), літньої кімнати № 2-6 (площею 25,3 кв.м), загальна площа яких складає 77,8 кв.м в технічному стані на дату проведення натурного обстеження становить: 888 500 (вісімсот вісімдесят вісім тисяч п`ятсот) гривень. Вартість господарських будівель і споруд в технічному стані на дату проведення натурного обстеження становить: - цегляного гаража (літ. «Г») - 51 870 (п`ятдесят одна тисяча вісімсот сімдесят) гривень; - огорожі (цегляні стовпи із металевою сіткою) - 36 703 (тридцять шість тисяч сімсот три) гривні; - вимощення - 38 307 (тридцять вісім тисяч триста сім) гривень.

Вартість досліджуваних приміщень житлового будинку по АДРЕСА_1 в технічному стані на серпень 2002 року в цінах на дату дослідження становить: 576 900 (п`ятсот сімдесят шість тисяч дев`ятсот) гривень. Вартість господарських будівель і споруд в технічному стані на серпень 2002 року в цінах на дату дослідження становить: - металевої огорожа № 1-2 -15333 (п`ятнадцять тисяч триста тридцять три) гривні; - гараж (літ. «Г») - 23 971 (двадцять три тисячі дев`ятсот сімдесят один) гривень.

Звернуто увагу, що вартість огорожі № 1-2 в технічному стані на серпень 2002 року визначена загальна для всього будинковолодіння виходячи із відомостей представлених на дослідження. Визначити вартість відповідної частини огорожі в технічному стані на серпень 2002 року відповідно до наданих на дослідження матеріалів не вбачається за можливе.

Вартість досліджуваних приміщень житлового будинку, а також господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 в зв`язку із проведення ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях та господарських будівлях і спорудах в період із серпня 2002 року на дату проведення дослідження призвели до збільшення ринкової вартості на 399 176 (триста дев`яносто дев`ять тисяч сто сімдесят шість гривень, а саме: вартість приміщень житлових кімнат житлового будинку збільшилась на 311 600 грн., господарських будівель і споруд на 87576, 00 грн. (том 1, а.с. 177-209).

Так, судом встановлено, що відповідачем у справі ОСОБА_3 було успадковано від матері та брата 1/2 частину будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . Окрім цього, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належна ОСОБА_3 частина будинку істотно збільшилась у своїй вартості, що підтверджується висновком проведеної експертизи.

Отже, під час здійснення будівельних робіт у процесі реконструкції та ремонтних робіт належного ОСОБА_3 нерухомого майна, проведених за рахунок спільних коштів подружжя, істотно збільшилась як його вартість ( станом на дату реєстрацію шлюбу 576900,00 грн., після проведення ремонтних робіт на момент складення висновку експерта 888500,00 грн), з урахуванням чого суд доходить висновку щодо об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є 1/2 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У позовні заяві (уточненій) позивач просила суд визнати за нею та за відповідачем право власності на 1/2 за кожним житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, як було встановлено судом, у власності відповідача по справі ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, перебуває не весь будинок, а 1/2 частина будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому, суд не вбачає підстав для визнання за сторонами права власності по 1/2 частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за кожним. Доказів, що частина будинку була відокремлена в окремий будинок суду надано не було. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 та за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя по 1/4 частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає її такою, що підлягає задоволенню, оскільки з матеріалів справи вбачається, що автомобіль ГАЗ 21 НОМЕР_1 був придбаний за час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі за їхні спільні кошти, що також не заперечувалось відповідачем у справі.

Що стосується визнання гаража під літ «Г» за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснення його поділу слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).

У п. 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21).

Виходячи з перелічених вище висновків Верховного Суду України та Верховного Суду не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачу належить 1/2 частини житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 до складу якого входить : огорожа № 1, гараж під літ. «Г» слід вважати самочинним будівництвом, оскільки доказів права власності на вказаний гараж суду надано не було, тому позов до задоволення в цій частині не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 1000,00 грн. сплаченого судового збору та 6908,00 грн. витрат на проведення експертизи.

Керуючись ст.ст.12,81,141,247,263-265,280-283 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання об`єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна задовольнити частково.

Визнати 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль ГАЗ 21 НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль ГАЗ 21 НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі слати судового збору в розмірі 1000,00 грн. та 6908,00 грн. витрат на проведення експертизи.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий суддя Ю. І. Драч