КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Центренерго» - Твердохліб Світлани Михайлівни на рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року в складі ОСОБА_2 ,

встановив:

06.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - ПАТ «Центренерго») про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 2002 року.

В 2022 році ОСОБА_1 було переведено з ПАТ «Центренерго» на посаду заступника начальника цеху по паливу Трипільської ТЕС, а в 2023 році - на посаду заступника директора теплової електростанції з паливного та транспортного забезпечення Трипільської ТЕС.

07.08.2023 в.о. директора Трипільської ТЕС - ОСОБА_3 було підписано наказ №514 к/тр про порушення трудової дисципліни, винесення догани. Вказаним наказом за прогул без поважних причин 31.07.2023 ОСОБА_1 оголошено догану.

При винесенні вказаного наказу Трипільською ТЕС не досліджувався сам факт наявності порушення трудової дисципліни, не встановлювалися обставини, чи дійсно позивач був відсутній на роботі в той проміжок часу, який зазначено в оскаржуваному наказі, а отже і саму відсутність на роботі, як таку. Характер виконуваної роботи позивача не передбачає його постійного місцезнаходження в кабінеті службового корпусі Трипільської ТЕС. При накладенні стягнення не було враховано попередню роботу позивача, його ставлення до праці.

31.08.2023 наказом в.о. директора Трипільської ТЕС - ОСОБА_9 №564 к/тр від 31.08.2023 ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на працівника трудовим договором п. 3 ст. 40 КЗпП.

Вказане дисциплінарне стягнення було застосовано роботодавцем з пропуском строку, Встановленого ч. 1 ст. 148 КЗпП України.

За порушення, нібито вчинені позивачем в березні 2023 року, які виявлені відповідачем в квітні 2023 року, до позивача не було застосовано жодного дисциплінарного стягнення.

Отже, позивача було звільнено з роботи лише за одне порушення - прогул, за яке йому вже було винесено догану.

Таким чином, в діях позивача була відсутня систематичність невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором, а у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача такого дисциплінарного стягнення, як звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП.

При винесенні оскаржуваного наказу відповідачем не було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини за яких вчинено проступок і попередня робота позивача.

В оскаржуваному наказі не зазначено, в чому саме проявилося порушення позивачем його трудових обов`язків, яке стало причиною його звільнення.

Наказ про припинення трудового договору з позивачем прийнято без згоди профспілкового органу ПАТ "Центренерго" та з порушенням вимог п.п.5.3 Розділу 5 Положення "Про Трипільську ТЕС".

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд :

- визнати незаконними та скасувати наказ № 514 к/тр від 07 серпня 2023 року Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» про порушення трудової дисципліни, винесення догани, яким ОСОБА_1 було оголошено догану;

- визнати незаконними та скасувати наказ №564 к/тр від 31 серпня 2023 року Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» про припинення трудового договору, яким було звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора теплової електростанції з паливного та транспортного забезпечення;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора теплової електростанції з паливного та транспортного забезпечення Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» з 31.08.2023;

- стягнути з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

- стягнути з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 83 858, 00 грн.

Також просив відшкодувати судові витрати по справі.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» від 07 серпня 2023 року № 514 к/тр про порушення трудової дисципліни, винесення догани ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано наказ Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» від 31 серпня 2023 року №564 к/тр про припинення трудового договору з ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора теплової електростанції з паливного та транспортного забезпечення Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» з 31 серпня 2023 року.

Стягнуто з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 362 294, 00 грн.

У позовній вимозі ОСОБА_1 до ПАТ «Центренерго» про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто ПАТ "Центрененрго" на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 4 711 грн 25 коп.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 стягнуто судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.

30.05.2024 представник ПАТ «Центренерго» - Твердохліб С. М. через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року частково, а саме у частині задоволених позовних вимог. В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції залишити без змін. Скасувати додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року повністю.

Вважає, що доводи, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам, а також рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначила, що відповідно до п. 1. 8 Інструкції заступника директора з паливного та транспортного забезпечення Трипільської ТЕС робочим місцем ОСОБА_1 є кабінет у службовому корпусі Трипільської ТЕС.

Зазначаючи про те, що відповідно до посадових обов`язків позивача, як заступника директора теплової електростанції з паливного та транспортного забезпечення, останній за характером своєї роботи може знаходитись поза межами свого робочого кабінету, оскільки організовує, координує та контролює приймання палива, його збереження на складах ТЕС та подачу на виробництво, судом першої інстанції не враховано, що вказані посадові обов`язки визначені посадовою інструкцією заступника начальника цеху паливоподачі по паливу, посаду якого позивач займав до 18.05.2023.

Позивач, розуміючи те, що його робоче місце знаходиться в робочому кабінету на Трипільській ТЕС, у випадку виробничої необхідності позивач мав покинути територію Трипільської ТЕС за умови здійснення запису в Журналі обліку робочого часу. Однак 31.07.2023 в Журналі обліку робочого часу відсутні будь-які записи щодо виходу за територію ОСОБА_1 . У зв`язку з чим позивачем було порушено правила трудового розпорядку.

Судом першої інстанції не взято до уваги записку, підписану ОСОБА_1 , де він не надає пояснення своєї відсутності на робочому місці 31.07.2023.

Покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що 31.07.2023 позивач о 08:00 прибув на роботу, зранку перебував з іншими працівниками на нараді у директора Трипільської ТЕС, а потім працював у цеху паливоподачі та покинув ТЕС не раніше 17.00 год., відрізняються від даних з автоматизованої системи контролю "Золоті ворота-2002".

Вважає, що показання свідків у даній справі є недостатніми для висновку, що позивач був присутній на роботі, оскільки свідки є знайомими між собою, фактично працювали тривалий час разом та між ними виникли дружні відносини, що й спричинило надання недостовірних свідчень свідками у суді.

Підставою для застосування наказу про припинення трудового договору були обставини, що відбулись на Трипільській ТЕС 31.03.2023 при вивантаженні вугільної продукції та подавання «транзитом» у виробництво.

В обов`язки ОСОБА_1 , як заступника начальника цеху по паливу, відповідно до його посадової інструкції, (розділ 2 «Завдання та обов`язки») перед усім входило безпосереднє керівництво персоналом групи претензійної роботи по якості палива і вирішення питань пов`язаних з приймання вугілля по якості і кількості, контроль за відбором проб, та облік такої інформації.

Натомість, 31.03.2023 позивач одноособово дав усні вказівки начальникам зміни цеху палива та подачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо подавання вугілля «транзитом» з вагонів в бункер сирого вугілля на виробництво, що призвело до того, що у виробництво було подано вугілля з високим змістом вологи, в результаті чого відбулося забиття протічок, забиття вхідної горловини, в результаті чого, з метою компенсації недостатньої кількості пилу, на блоках було понаднормово спалено 301 тис. м3 природного газу на загальну суму 2 787 732,57 грн.

Для всебічного розгляду питання щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення, визначеного в наказі № 564 к/тр від 31.08.2023, представники відповідача клопотали перед судом про допит в якості свідків працівників Трипільської ТЕС: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , але суд безпідставно відмовив у допиті зазначених осіб, що свідчить про не об`єктивний підхід суду до розгляду справи.

Також судом першої інстанції не було надано належної оцінки такому доказу, як пояснення начальника зміни цеху палива та подачі ОСОБА_6 від 15.08.2023, в якому прямо зазначено, що позивач по справі надавав йому незаконні вказівки, перевищивши свої посадові обов`язки.

Таким чином суд вибірково та не об`єктивно застосовував залучені сторонами докази щодо їх належності, допустимості і достатності, чим порушено норми ст.ст. 77, 78, 80 ЦПК України.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що в заходах дисциплінарного стягнення, які були застосовані відповідачем до ОСОБА_1 не було систематичності.

Однак, відповідач з такою позицією суду першої інстанції не погоджується, дисциплінарне стягнення у вигляді догани по наказу № 514 к/тр від 07.08.2023 Трипільської ТЕС стосувалось порушення позивачем правил внутрішнього розпорядку, з наведених причин, а застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи по № 564 к/тр від 31.08.2023 Трипільської ТЕС стосувалось порушенням ОСОБА_1 посадових обов`язків.

Порушення визначені в наказі № 514 к/тр від 07.08.2023 Трипільської ТЕС - це порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а визначені в наказі № 564 к/тр від 31.08.2023 Трипільської ТЕС - це невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором.

Наявність цих двох порушень і є визначенням поняття «системність», як це зазначено в постанові Верховного Суду від 21 липня 2023 року (справа № 754/225/21), якщо застосування дисциплінарних стягнень не обмежено строками, передбаченими ст. 148 КЗпП України.

Судом першої інстанції не вірно застосовані норми п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Наказ № 564, який датовано 31.08.2023, втілює в собі наказ № 514 к/тр від 07.08.2023 про винесення догани за порушення трудової дисципліни та наказ № 143 від 24.07.2023 про призначення службового розслідування, висновок службового розслідування від 28.08.2023.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково вказує про те, що друге порушення відбулось 24.07.2023, що спростовується висновком службового розслідування від 28.08.2023.

Також, досліджуючи правомірність винесення дисциплінарного стягнення, визначеного в наказі № 564 к/тр від 31.08.2023, суд першої інстанції не вірно визначає строки, визначені в ст. 148 КЗпП України для застосування цього стягнення.

Враховуючи порушення правил внутрішнього розпорядку, які були причиною застосування до позивача стягнення у вигляді догани, а також враховуючи службове розслідування, за наслідками якого було встановлено неналежне невиконання позивачем обов`язків, визначених посадовою інструкцією, позивача було вдруге притягнуто до дисциплінарної відповідальності та 07.08.2023 звільнено.

Остаточне визначення винної особи в подіях 31.03.2023 на Трипільській ТЕС відображено в висновку комісії службового розслідування від 28.08.2023 і саме з цієї дати починається місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення. А враховуючи, що наказ № 564 к/тр виданий з цього приводу був виданий 31.08.2023, то відповідач правильно застосував норми ст. 148 КЗпП України.

Вважає, що звільнення ОСОБА_1 було здійснено законно з дотриманням встановленого порядку. В день звільнення позивачу були нараховані та виплачені всі кошти, які відповідач повинен виплати при звільнення. Це підтверджується витягом із картки заробітної плати ОСОБА_1 , а також листом б/н від 31.08.2023 бухгалтерії Трипільської ТЕС, тому як поновлення на роботі так і виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 362 294,00 грн є незаконним.

Щодо оскарження додаткового рішення зазначив, що в жодному з переданих до суду документів не зазначено про конкретні витрати, які поніс представник позивача представляючи інтереси свого клієнта.

Тому, зважаючи на відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували понесені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу в грошовому еквіваленті, вважає, що додаткове рішення підлягає скасуванню.

02.07.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Прасол А. С. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість .

В судовому засіданні представник ПАТ "Центренерго" - Грибець В. А. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Вдовиченко В. О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 2002 року.

Наказом Трипільської ТЕС №636 від 21.09.2022 ОСОБА_1 було прийнято на роботу по переводу з ПАТ «Центренерго» до Трипільської ТЕС на посаду заступника начальника цеху по паливу (а.с. 208 т.1).

Наказом Трипільської ТЕС №307 к/тр від 18.05.2023 ОСОБА_1 переведено з 19.05.2023 на посаду заступника директора теплової електростанції з паливного та транспортного забезпечення (а.с.209 т.1).

07 серпня 2023 року керівником Трипільської ТЕС видано наказ № 514 к/тр "Про порушення трудової дисципліни, винесення догани" (а.с.17 т.1).

За прогул без поважних причин 31.07.2023 з 11 год. 42 хв. до 17 год. 00 год. ОСОБА_1 оголошено догану та попереджено про застосування більш судового дисциплінарного стягнення у разу повторного неналежного виконання своїх посадових обов`язків.

Підставою для винесення вказаного наказу визначено: акт від 31.07.2023 про відсутність на роботі ОСОБА_1 ; журнал обліку робочого часу; пояснювальна записка ОСОБА_1 .

З наказом ОСОБА_1 не погодився, зазначивши, що він має ознаки службової підробки та фальсифікації відомостей про фактичні обставини справи. Про подальші дії щодо наказу та прийняте рішення відповідними органами проінформує згодом.

За повідомленням ОСОБА_1 від 07.08.2023, усі пояснення щодо обставин 31.07.2023 може надати керівник, у якого він перебуває у безпосередньому підпорядкуванні, згідно посадової інструкції (а.с.31 т.1).

31 серпня 2023 року керівником Трипільської ТЕС видано наказ №564 к/тр "Про припинення трудового договору" (а.с.32 т.1).

У зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на працівника трудовим договором, ОСОБА_1 звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Підставою для винесення вказаного наказу визначено: наказ №514 к/тр від 07.08.2023 про винесення догани за порушення трудової дисципліни; наказ №143 від 24.07.2023 про призначення службового розслідування, висновок службового розслідування від 28.08.2023 р.

Відповідно до висновку службового розслідування від 28.08.2023, виконуючи обов`язки начальника ЦПП по паливу Трипільської ТЕС ОСОБА_1 31.03.2023 відповідно до п. 2.1 "Інструкції по прийманню, складуванню та зберіганню вугілля" "Приймання палива від постачальників здійснюється під безпосереднім контролем заступника начальника цеху по паливу..." дав усну (самостійно прийнято) вказівку начальникам ЦПП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про подавання вугілля "транзитом" на виробництво у БСВ Трипільської ТЕС. Таким чином своїм розпорядженням начальник ЦПП по паливу Трипільської ТЕС ОСОБА_1 "вивантаження вугілля напряму з вагонів у БСВ" не дав можливості начальникам зміни ЦПП виконати п.2.2 "Інструкції по прийманню, складуванню та зберіганню вугілля", а саме: "Начальник зміни ЦПП, відповідно до місячної (або скоригованої начальником ЦПП) план-схеми закладання-витрачання вугілля та інструктажу керівництва цеху вирішує, в яке місце складу буде закладене вивантажене вугілля ...". Виконання начальниками змін ЦПП усного одноосібно прийнятого розпорядження заступника начальника ЦПП по паливу Трипільської ТЕСМ ОСОБА_1 призвело до того, що у БСВ подавалось вугілля з високим вмістом вологи, внаслідок чого відбулося забиття протічок п/с 4В,забиття вхідної горловини М - 4В, ремонту ЖСВ-4В, в результаті чого для компенсації недостатньої кількості пилу на бл.№1 та №4 було понаднормово спалено 301 тис.м3 природного газу на загальну суму 2 787 732,57 грн, чим завдано значної шкоди Трипільській ТЕС.

В поясненні від 25.07.2023 №327-01 заступником директора з паливного та транспортного забезпечення Трипільської ТЕС ОСОБА_1 зазначено, що "...Звертаю увагу, що підрозділ паливного та транспортного забезпечення Трипільської ТЕС ніколи не здійснював діяльність у спосіб, який заборонений або суперечить Статуту та внутрішнім документам Товариства..." (а.с. 33-39 т.1).

Ухвалюючи рішення про визнання незаконним та скасування наказу від 07 серпня 2023 року №514 к/тр про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді догани, суд першої інстанції виходив з того, що за характером своєї роботи позивач міг знаходитися поза межами свого робочого кабінету, оскільки він організовує, координує та контролює приймання палива, його зберігання на складах ТЕС та подачу на виробництво. Показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджена та обставина, що 31.07.2023 позивач перебував на роботі, тобто на території підприємства, з 08.00 год. до 17.00 год. Доказів того, що за випадком порушення позивачем пропускного режиму 31.07.2023 проводилось службове розслідування суду надано не було, як і не надано акту від 31.07.2023 про відсутність позивача на роботі, а також журналу обліку робочого часу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу від 31 серпня 2023 року №564 к/тр про припинення трудового договору з позивачем на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що вказане дисциплінарне стягнення було накладено поза межами строку для його застосування, а також за відсутності в діях позивача систематичності невиконання посадових обов`язків.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною шостою статті 43 Конституції України закріплено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, роботодавець не довів відсутність ОСОБА_1 на роботі 31 липня 2023 року з 11 год. 42 хв. до 17.00 год.

Як пояснив ОСОБА_1 , 31 липня 2023 року він знаходився на робочому місці, перебував в цеху паливоподачі, який знаходиться за межами території Трипільської ТЕС.

Так, відповідно до посадової інструкції заступника директора теплової електростанції з паливного та транспортного забезпечення Трипільської ТЕС ПАТ "Центренерго", затвердженої 02.05.2023 (далі - Інструкція), заступник директора з ПтаТЗ: організовує та контролює роботу зі своєчасного забезпечення технологічних та загальних потреб Трипільської ТЕС паливом (вугіллям, мазутом, газом) в необхідному обсязі та належної якості, згідно діючих договорів та затверджених планів (п.2.17); організовує, координує та контролює своєчасне та якісне приймання палива, його належного зберігання на складах Трипільської ТЕС та подачу на виробництво (п.2.19); своєчасне проведення інвентаризації залишків палива на складах Трипільської ТЕС та їх облік (п.2.20).

Відповідно до п.1.5 Інструкції, заступник директора з ПтаТЗ здійснює безпосереднє керівництво: претензійною групою ЦПП; цехом паливоподачі (в межах компетенції); Автотранспортним цехом.

Згідно з п.1.8. Інструкції робочим місцем заступника директора ПтаТЗ є кабінет в службовому корпусі Трипільської ТЕС.

Проаналізувавши посадові обов`язки позивача суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за характером своєї роботи позивач міг знаходитися поза межами свого робочого кабінету в службовому корпусі Трипільської ТЕС.

Обставини перебуванні 31 липня 2023 року ОСОБА_1 на роботі підтверджено показами свідків, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

При цьому відповідач не довів, що 31 липня 2023 року позивач був відсутній на роботі.

Наданий суду Витяг з автоматизованої системи контролю "Золоті ворота-2002" щодо часу перетину ОСОБА_1 прохідної на Трипільській ТЕС 31.07.2023 об 11.33 год. не спростовує доводів позивача щодо виконання своїх посадових обов`язків поза межами Трипільської ТЕС, в цеху паливоподачі (а.с.190 т.1).

Витяг із журналу тимчасово відсутніх на Трипільській ТЕС за 31.07.2023 (а.с. 166-178 т.1) також не є достатнім доказом на підтвердження відсутності позивача на роботі, оскільки обставини знаходження позивача в цеху паливоподачі відповідачем не перевірялись, а сама по собі відсутність фіксації виходу за територію Трипільської ТЕС з виробничої необхідності не може служити підставою для застосування дисциплінарного стягнення за прогул.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції надав належну правову оцінку поданим сторонам доказам у їх сукупності й правильно встановив фактичні обставини справи, вірно зазначивши про відсутність у матеріалах справи доказів, які можуть спростувати факт перебування позивача 31 липня 2023 року в цеху паливоподачі Трипільської ТЕС, яким він здійснює безпосереднє керівництво.

Доказів того, що позивача було протабельовано як такого, що не з`явився на робоче місце з невідомих причин 31 липня 2023 року суду надано не було.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив правильні висновки про те, що роботодавець не довів факт відсутності позивача 31 липня 2023 року на робочому місці без поважних причин, тому наказ від 07 серпня 2023 року №514 к/тр є незаконним та підлягає скасуванню.

Вірними також є висновки суду першої інстанції про відсутність в діях позивача систематичного невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Судом встановлено, що після застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани згідно наказу від 07 серпня 2023 року №514 к/тр, позивач не допускав невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Так, підставою для видання наказу про звільнення позивача слугував висновок службового розслідування від 28.08.2023 по обставинам можливих незаконних дій посадових осіб цеху паливоподачі Трипільської ТЕС при вивантаженні вугілля 31.03.2024, тобто проступок, який був вчинений до винесення догани.

Наказ від 07 серпня 2023 року №514 к/тр не містить відомостей по те, який новий проступок було вчинено позивачем після видачі наказу від 07.08.2023 про оголошення догани.

Крім цього, звільнення позивача з посади заступника директора теплової електростанції з паливного та транспортного забезпечення за невиконання трудових обов`язків за дії, вчиненні під час перебування на посаді заступника начальника цеху по паливу, також свідчить про відсутність в діях позивача систематичного невиконання посадових обов`язків.

Згідно із статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як вбачається з висновку службового розслідування від 28.08.2023, про можливі зловживання при прийманні вугілля 31.03.2023 відповідачу стало відомо з інформаційної довідки відділу внутрішнього контролю та економічної безпеки Трипільської ТЕС від 12.04.2023 (а.с. 33 т.2).

При цьому службове розслідування було розпочато лише 24.07.2023, після спливу 4 місяців з моменту виявлення проступку, а притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності 28.08.2023, тобто поза межами строку, визначеного ст. 148 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору, вони спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, а тому відхиляються апеляційним судом.

Апеляційна скарга не містить заперечень з приводу висновків суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди сторони не оскаржують , а тому в цій частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.

15.04.2024 представник позивача - адвокат Прасол А. С. звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 60 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача - адвокат Прасол А. С. надала суду :

- копію договору про надання правничої допомоги від 13.10.2023 №13-10-2023;

- копію замовлення на надання послуг №1 від 13.10.2023 до договору правничої допомоги від 13.10.2023 №13-10-2023;

- детальний опис наданих послуг правничої допомоги від 15.04.2024;

- копію ордеру про надання правової (правничої) допомоги.

Відповідно до п.2.1 договору про надання правничої допомоги від 13.10.2023 №13-10-2023 перелік послуг, їх вартість, порядок розрахунків та інші аспекти виконання договору визначаються сторонами в окремих додатках до договору та можуть бути визначені в окремих замовленнях послуг.

В замовленні на надання послуг № 1 до договору від 13.10.2023 визначено орієнтовний перелік замовлених послуг, їх вартість - 40 000 грн та у разі ухвалення судового рішення на користь клієнта додаткову винагороду (гонорар) у розмірі 20 000 грн.

Згідно детального опису наданих послуг правничої допомоги виконавцем надано клієнту наступні послуги: консультація клієнта, вивчення документів з метою судового супроводження позивача, підготовка позовної заяви, підготовка процесуальних документів, допит свідків у судовому засіданні, представництво інтересів позивача у шести судових засіданнях.

Стороною відповідача не подано до суду заперечення щодо ухвалення додаткового рішення відносно розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що наданих доказів достатньо для компенсації позивачу розміру витрат в сумі 15 000 грн.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром витрат на правову допомогу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи складність справи, суть спору, з огляду на характер здійснених адвокатом процесуальних дій у суді першої інстанції, відмову в задоволенні позову щодо відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що понесені позивачем витрати підлягають відшкодуванню в сумі 15 000 грн.

Верховний Суд в своїх постановах, зокрема у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18 неодноразово наголошував на тому, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відсутність в матеріалах справи доказів понесених витрат не позбавляє суд визначити розмір витрат на правничу допомогу, який є фіксованим та не залежить від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Центренерго» - Твердохліб Світлани Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Посне судове рішення складено 20.11.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук