ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 766/6644/23
Номер провадження: 22-ц/819/215/24
Головуючий у першій інстанції Іванцова Н.К.
Доповідач Пузанова Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.

суддів: Бездрабко В.О.

Приходько Л.А.,

секретар Андреєва В.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» та ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 квітня 2024 року та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» на додаткове рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 квітня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кермач Андрій Іванович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» про визнання права на заробітну плату та її стягнення разом з іншими виплатами,

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» про визнання права на заробітну плату та її стягнення разом з іншими виплатами.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2008 року перебував із відповідачем в трудових відносинах: з 10.10.2016 року по 10.09.2021року, займаючи посаду начальника відділу капітального будівництва та переозброєння, а з 10.09.2021року- посаду головного інженера.

Наказом №24/К від 14.06.2023року був звільнений з посади головного інженера за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України з 16.06.2023року.

У період з 01.01.2021року товариство нарахувало йому заробітну плату на загальну суму 185 268, 65грн, а виплатило заробітну плату в розмірі 21 187,98грн, заборгувавши 164 080,67грн.

У період з 01.01.2022року по 30.06.2022року загальний розмір нарахованої заробітної плати становив 84 881грн, однак виплата заробітної плати не здійснювалася взагалі.

У період з 01.07.2022року по 16.06.2023року відповідач не нараховував йому заробітну плату, хоча трудові відносини між ними не припинялися, а 16.08.2022 року товариством видано наказ №5/1, яким зобов`язано відповідних посадових осіб скласти перелік працівників, з якими призупиняється дія трудового договору, що не тягне за собою припинення трудових відносин згідно зі статтею 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022року. В додатку №1 до наказу №5/1 від 16.08.2022року серед осіб, із якими призупиняється дія трудового договору зазначено і його, позивача як головного інженера. Наказом №1/11 від 12.11.2022 року відповідач наказав скласти повний перелік осіб, з якими поновлюється дія трудових договорів в частині забезпечення охорони території підприємства та забезпечення діяльності критичної інфраструктури з 12.11.2022 року , а також перелік осіб, з якими необхідно поновити дію трудових договорів з 05.12.2022року. При цьому в обох наказах головний інженер зазначений серед посадових осіб, яких зобов`язано складати наведені вище списки.

Після звільнення, а саме: 28.07.2023року він (позивач) надіслав на адресу відповідача вимогу про повний розрахунок при звільненні, однак листом від 10.08.2023 року ТОВ «Паллада Шип`ярд» повідомило його про відсутність можливості вчасно виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсаційні виплати через війну та відтермінування її виплати через форс-мажор. Також його повідомлено про неможливість надати інформацію про суми нараховані/ невиплачені при звільненні, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, в зв`язку із знищенням частини бухгалтерської документації.

Посилаючись на те, що дії відповідача є незаконними та такими, що порушують його конституційне право на працю та оплату праці, позивач просив суд визнати його право на заробітну плату (основну та додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, в тому числі при звільненні), яка має розраховуватись за період з 01.01.2021року по 16.06.2023року- фактичного виконання посадових обов`язків начальника відділу капітального будівництва та переозброєння, а в наступному головного інженера Херсонського державного заводу «Палада», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд»; стягнути з відповідача на його користь: заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2021 по 30.06.2022 у розмірі 248 961,70грн, що визначений з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів; належну йому заробітну плату, яка не нараховувалася за період з 01.07.2022 по 16.06.2023 у розмірі 363 451,60грн, що визначений без вирахування податків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, який розраховується, виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 1 441,488грн, помножений на кількість днів, починаючи з 16.06.2023року по день фактичного розрахунку; судові витрати.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 квітня 2024 року постановлено позов задовольнити частково.

Суд стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Паллада Шип`ярд" на користь ОСОБА_1 : заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2021 року по 30.06.2022 року у розмірі 248 961,70 грн, що визначений з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів; заробітну плату, яка не нараховувалась за період з 01.07.2022 року по 16.06.2023 року у розмірі 363 451,60 грн, що визначений без вирахування податків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 187 393,44 гривень за період з 17.06.2023 року по 17.12.2023 року та на користь держави - судові витрати, а саме : судовий збір у розмірі 3 220,80 грн.

У задоволенні вимоги про визнання права ОСОБА_1 на заробітну плату (основну та додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), яка має розраховуватись за період з 01.01.2021 року по 16.06.2023 року, - фактичного виконання посадових обов`язків відмовлено.

24 квітня 2024 року Херсонський міський суд Херсонської області ухвалив у цій справі додаткове рішення, яким стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Паллада Шип`ярд" на користь ОСОБА_1 , судові витрати, пов`язані із оплатою професійної правничої допомоги в розмірі 80 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання права на заробітну плату та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.06.2023 року по 17.12.2023 року змінити.

Визнати його (позивача) право на заробітну плату (основну та додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), яка має розраховуватись за період з 01.01.2021 року по 16.06.2023 року - фактичного виконання посадових обов`язків начальника відділу капітального будівництва та переозброєння, а в подальшому головного інженера Херсонського державного заводу «Палада», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд». Стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, який розраховується, виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 1 441, 488грн, помножений на кількість днів, які рахуються з 16.06.2023року по фактичний день розрахунку.

Також скаржник просить за результатом розгляду його апеляційної скарги звернутися до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності Закону України від 01.07.2022року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» в частині внесення змін до статті 117 КЗпП України та стягнути з відповідача судові витрати, понесені ним на стадії апеляційного провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції в оскарженій ним частині не відповідає вимогам законності і обґрунтованості та оскаржується в апеляційному порядку у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у вказаній частині.

Зокрема, на думку скаржника, мотиви суду щодо застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352-ІХ, якою встановлено обмеження шестимісячним строком щодо розміру належного до стягнення на користь працівника із роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є суперечливими та нелогічними, оскільки ця норма права поліпшує становище роботодавця за рахунок погіршення становища працівника, а відповідальність держави за таке обмеження існуючого права працівника не передбачена. Вважає, що Закон №2352-ІХ в частині внесення змін до статті 117 КЗпП України порушує зобов`язання держави перед людиною, встановлені частиною другою статті 3 Конституції України та не відповідає положенням статті 22 Конституції України, якою визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод.

Скаржник вказує на те, що при вирішенні спору, який виник між сторонами, застосуванню підлягає частина шоста статті 10 ЦПК України, відповідно до якої суд, дійшовши висновку, що закон або інший правовий акт суперечить Конституції України, не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії та звертається до Верховного Суду для вирішення питання про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта. Оскільки суд першої інстанції не навів оцінки та висновків на предмет суперечності Закону №2352-ІХ в частині внесених змін до статті 117 КЗпП України, скаржник вважає, що зазначений недолік має усунути суд апеляційної інстанції.

Щодо вимоги про визнання права на заробітну плату у спірний період, то позивач звертає увагу на те, що відповідач не виконав вимоги трудового законодавства письмово повідомити його як працівника про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, в тому числі при звільненні. Вказує на те, що між сторонами виникла невизначеність щодо вичерпного переліку виду виплат, які підлягають стягненню в межах заробітної плати. Наведену обставину у сукупності з рішенням суду про стягнення на його користь певних сум заробітної плати ОСОБА_1 вважає перешкодою у майбутньому здійснити захист трудових прав в судовому порядку щодо стягнення з відповідача інших видів виплат у разі якщо з`ясується, що такі виплати не входять до здійсненого ним розрахунку заробітної плати, визначеної до стягнення у цій справі.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що деякі висновки суду ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставин справи у зв`язку з не дослідженням доказів, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Скаржник зазначає, що при визначенні до стягнення розміру заборгованості із заробітної плати суд не врахував, що позивач не підтвердив жодними доказами суму заборгованості у розмірі 248 961,70грн, в той час як довідкою №142, виданою товариством позивачеві 31.07.2022року, підтверджено наявність заборгованості із заробітної плати перед ОСОБА_1 у розмірі 121 544грн.

При стягненні на користь позивача заробітної плати, яка не нараховувалася в період з 01.07.2022 року по 16.06.2023 року, суд не зважив на те, що у наведений період дія трудового договору із позивачем була призупинена і не застосував статтю 13 Закону України №1236-ІХ від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою передбачено призупинення дії трудового договору, в тому числі за ініціативою роботодавця, на строк не більше ніж на період дії воєнного стану, та визначено, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Стверджує, що позивач знав про наказ №5/1.

Вважає незаконним стягнення з товариства на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 187 393, 44грн за період з 17.06.2023року по 17.12.2023року, оскільки внаслідок підриву 06.06.2023 року російськими терористичними військами Каховської ГЕС майно та бухгалтерська документація товариства були частково знищені, що унеможливило вчасно здійснити розрахунок із позивачем.

В апеляційній скарзі, поданій на додаткове рішення суду від 24.04.2024 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» просить це рішення скасувати, посилаючись на те, що розподіл судових витрат у цій справі суд першої інстанції здійснив без врахування рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, висновків Верховного Суду, викладених, зокрема у постанові від 07.11.2019року у справі №905/1795/18 та висновків Європейського Суду з прав людини, щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу при їх розподілі між сторонами з врахуванням критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їх розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін та що ці витрати були фактичними та неминучими.

Скаржник вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80 000грн не відповідає критеріям реальності, співмірності та справедливості з огляду на усталену судову практику та відсутність реальних доказів та обґрунтованості судових витрат.

У письмових відзивах на подані ТОВ «Паллада Шип`ярд» апеляційні скарги ОСОБА_1 викладені в них доводи не визнав, зазначивши, зокрема, що його доводи щодо розміру заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача у спірних правовідносинах, підтверджені належними та достатніми доказами, які ним надані, зважаючи на те, що товариство свого обов`язку надати йому як звільненому працівникові письмове повідомлення або довідку про нараховані та не виплачені суми при звільненні не виконало і розрахунку у встановлені статтею 116 КЗпП України строки не провело.

Щодо розміру визначених судом до розподілу між сторонами витрат позивача на професійну правничу допомогу, то ОСОБА_1 вважає, що передбачених цивільним процесуальним законодавством підстав для його зменшення не має і на такі відповідач в суді першої інстанції не посилався та про неспівмірність цих витрат, як це передбачено частинами п`ятою і шостою статті 137 ЦПК України, не заявляв.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги ТОВ «Паллада Шип`ярд» підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що не виплативши позивачеві при звільненні всіх сум, що належать йому від ТОВ «Паллада Шип`ярд» в день звільнення та не повідомивши його письмово про суми, нараховані та виплачені при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати, як це передбачено статтею 116 КЗпП України, відповідач порушив трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі, в тому числі заборгованості по заробітній платі, яка не нараховувалася в період з 01.07.2022року по день звільнення, та шляхом застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022року.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання права ОСОБА_1 на заробітну плату (основну та додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), яка має розраховуватись за період з 01.01.2021 року по 16.06.2023 року, - фактичного виконання посадових обов`язків, суд керувався статтею 16 ЦК України та вважав, що наведена норма права не передбачає такого способу захисту цивільних прав та інтересів, натомість трудові права позивача, підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі.

В процесі розгляду справи суд встановив, що з 24 травня 2012 року ОСОБА_1 прийнятий до Херсонського державного заводу «Палада» інженером з підготовки кадрів та роботи з персоналом 2 категорії у відділі кадрів на підставі наказу № 88/к від 23.05.2012 року. 10.10.2016 року переведений начальником відділу капітального будівництва та технічного переозброєння на підставі наказу №200/к від 10.10.2016 року, а 10.09.2021 року призначений на посаду головного інженера на підставі наказу №221/к від 10.09.2021 року.

Відповідно до наказу директора ТОВ"Паллада Шип`ярд" № 5/1 від 16.08.2022 року, наказано:-УпоРПтаЗП, спільно з головним інженером, головним бухгалтером та заступниками по завідуванням скласти повний перелік осіб, з якими призупиняється дія трудових договорів, яка не тягне за собою припинення трудових відносин (Додаток №1 до наказу);

-ВК продовжити ведення обліку робочого часу щодо осіб, з якими призупинено дію трудових договорів без розірвання трудових відносин, в частині зазначення робочого часу, який мав би бути відпрацьований ними, якщо б робота підприємства не призупинилась внаслідок агресії РФ та у зв`язку з находженням міста в умовах тимчасової окупації;

-ВОПтаЗП, бухгалтерії провести нарахування по заробітній платі особам з Додатку №1 даного наказу, згідно поданих ВК табелів обліку робочого часу, який мав би бути відпрацьований, з розрахунку середньої заробітної плати за два останні робочі місяці, та віднести нарахування на 68 рахунок для подальшої можливості відшкодування цих сум;

-Бухгалтерії провести фіксацію розміру ЄСВ, який підлягав би сплаті із суми заробітної плати та компенсаційних виплат, які б виплачувались працівникові, якщо б такого призупинення в діяльності підприємства та призупинення трудових договорів не було б;

-ВК ознайомити в будь-який доступний спосіб осіб, з якими тимчасово призупинено дію трудових відносин, між роботодавцем та працівником, яка обумовлена військовою агресією РФ проти України. Призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин.

За змістом наведеного наказу призупинення дії трудових договорів із зазначеними в додатку №1 до наказу працівниками відбулося у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, з врахуванням особливостей трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форм власності у період воєнного стану, введеного в Україні з 24.02.2022року та згідно з положеннями Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», беручи до уваги, що виробничі потужності товариства у місті Херсоні 16.08.2022 року фактично захоплені представниками окупаційної влади (а.с.29).

Згідно з додатком №1 до наказу №5/1 від 16.08.2022 року, ОСОБА_1 головний інженер, значиться в переліку працівників, із якими призупинено дію трудового договору(а.с.30).

Наказом директора ТОВ"Паллада Шип`ярд" № 1/11 від 12.11.2022 року, наказано:-УпоРПтаЗП, поновити трудові відносини, спільно з головним інженером, головним бухгалтером скласти перелік осіб, з якими поновлюється дія трудових договорів в частині забезпечення охорони території підприємств та забезпечення діяльності критичної інфраструктури (додаток до наказу №1) з 12.11.2022 року.

-УпоРПтаЗП, спільно з головним інженером, головним бухгалтером та заступниками по завідуванням скласти повний перелік осіб, з якими необхідно поновити дію трудових договорів з 05.12.2022 року (Додаток до наказу №2), (а. с. 31).

Додатки №1 та №2 до наказу №1/11 від 12.11.2022року суду не надавалися та ним не досліджувалися.

Наказом директора ТОВ"Паллада Шип`ярд" № 24-к від 14.06.2023 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного інженера з 16 червня 2023 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України та передбачено, що відшкодування ОСОБА_1 грошових сум, пов`язаних із трудовими відносинами, втрачених внаслідок збройної агресії РФ проти України, здійснити за рахунок коштів держави-агресора чи інших джерел, передбачених законодавством, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а. с.32).

28 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Паллада Шип`ярд» із вимогою здійснити повний розрахунок із заробітної плати, нарахованої йому та невиплаченої на день звільнення з посади головного інженера товариства, зазначивши реквізити для перерахування коштів.

В цій же заяві ОСОБА_1 просив відповідача надати відомості про суми, нараховані та виплачені/ не виплачені йому при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору відповідно до законодавства, в тому числі при звільненні), (а.с.33).

На вимогу ОСОБА_1 та на адвокатський запит його представника- адвоката Кермача А.І. з аналогічних питань, ТОВ"Паллада Шип`ярд" надало 10.08.2023 року відповіді, зазначивши про відсутність можливості вчасно виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсаційні виплати при звільненні через війну та про відтермінування цих виплат через форс-мажор. Товариство повідомило позивача та його представника про неможливість надати запитувану інформацію у зв`язку з тим, що під час окупації ТОВ «Паллада Шип`ярд» було захоплено ворогом і, окрім викрадення техніки та матеріальних цінностей, було знищено частину бухгалтерської документації, про що є відповідне повідомлення в поліцію та відкрито кримінальне провадження за статтею 438, ч.1КК України та кримінальне провадження за частиною першою статті 111-2 КК України, за яким 12.07.2023року винесено постанову про визнання товариства потерпілою стороною у провадженні. Крім того відкрито кримінальне провадження за статтею 438 частина перша та статтею 441 КК України- щодо умисного підриву військовослужбовцями окупаційних військ РФ цивільного об`єкта критичної інфраструктури- головної споруди Каховської ГЕС та, як наслідок, затоплення значної частини Херсонської області, внаслідок чого територія, на якій розташоване ТОВ «Паллада Шип`ярд», в тому числі приміщення, де знаходилися відділ кадрів, архів та канцелярія, була затоплена. Товариство зазначило також про те, що наразі підприємством докладаються зусилля щодо відновлення документації, але у зв`язку з постійними ворожими обстрілами в тому числі й території ТОВ «Паллада Шип`ярд», доступ для перевірки наявності та проведення інвентаризації первинної документації є вкрай складним та небезпечним. Тому на даний момент неможливо надати у повному обсязі інформацію, викладену в запиті (а. с.34, 36).

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» є правонаступником Херсонського державного заводу «Палада» (т.1 а. с.9-15).

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпПУкраїни встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпПУкраїни.

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця .

Наведені висновки викладені в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, ЗакономУкраїни «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 13 Закону № 2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах: від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23).

На заперечуючи факт наявної заборгованості із виплати заробітної плати перед позивачем, відповідач стверджував про наявність підстав для відтермінування цих виплат через форс-мажорні обставини, які виникли у зв`язку із збройною агресією РФ проти України, тимчасовою окупацією міста Херсона, фактичним захопленням виробничих потужностей товариства країною-агресором та пошкодженням належного йому майна.

При цьому докази на підтвердження форс-мажорних обставин, які вплинули на можливість здійснити виплату позивачеві заробітної плати у встановлені законом строки чи провести з ним розрахунок при звільненні, що відбулося більше ніж через пів року з часу деокупації міста Херсона, а також наказ про відтермінування виплати заробітної плати працівникам товариства із зазначенням строку цього відтермінування відповідач не надав і такі судом не досліджувалися.

Питання наявності підстав для стягнення на користь працівника з відповідача-роботодавця, виробничі потужності якого знаходяться на території проведення антитерористичної операції, невиплаченої заробітної плати було предметом касаційного перегляду Великою Палатою Верховного Суду у справі №905/857/19, яка у постанові від 26.10.2022 року виснувала, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.

Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

Таким чином Велика Палата зробила висновок про те, що положення частини першої статті 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення роботодавця від обов`язку виплатити працівнику невиплачену заробітну плату (пункти 48-51 постанови).

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 усправі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили (пункт 74 постанови).

Оплата праці в умовах воєнного стану врегульована Законом України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статтею 10 якого передбачено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором.

Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Враховуючи, що відповідач не доводив та належними і достатніми доказами не підтверджував, що невиплата заробітної плати позивачеві відбулася внаслідок ведення бойових дій, у зв`язку з чим ним видавався наказ про її відтермінування до моменту відновлення діяльності підприємства, як і не доводив ту обставину, що це відновлення не відбулося як на час звільнення ОСОБА_2 з роботи, так і на час розгляду справи судом та зважаючи, що порушення строків виплати заробітної плати позивачеві допускалося, починаючи з січня 2021 року, тобто до введення в Україні воєнного стану, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належна до виплати ОСОБА_1 заробітна плата підлягає стягненню на його користь із відповідача в судовому порядку.

Разом з тим, визначаючи до стягнення з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі, визначеному позивачем, суд не зважив на те, що позовні вимоги в цій частині не містять розрахунків з обґрунтуванням загального розміру заборгованості, яка складається із помісячних виплат.

У позовній заяві позивач на підтвердження своїх доводів послався на письмові докази, а саме: сформовані на запит в електронному вигляді 27.07.2023року відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на ім`я ОСОБА_1 ; виписки з особового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 в ПАТ АБ «Укргазбанк» за період з 01.01.2020 по 31.12.2022; розрахункові листи за лютий та березень 2022року; довідку по невиданій заробітній платі від 31.07.2022 №142, із яких встановлено, що відповідно до інформації ГУ ДПС у Херсонській області відповідач за 2021 рік роботи нарахував ОСОБА_1 до виплати заробітної плати на загальну суму 185 268, 65грн, із яких сплачено податку на загальну суму 33 289,99грн (1 711,76+2 469,20+4 123,46+2 482,69+2 482,69+2 565,51+2 454,98+2 434,52+2 964,24+2 962,90+3 117,96+3 520,08).

Із цих же відомостей вбачається, що ОСОБА_1 в січні 2021 року виплачено заробітну плату в сумі 1 842,86грн та на його банківську карту у 2021 році надійшло від відповідача 53 320,98грн заробітної плати (3 000 + 3 316,06 + 1 000 + 1 000 + 472,51 + 528,41 + 100+2 806+10965+8 159+10 743+11 231), (а с.19-21, 25-27 ).

Отже, із нарахованих позивачеві 185 268,65грн заробітної плати за 2021 рік виплачено відповідачем разом із сплаченими податками 86 610,97грн (33 289,99 + 53 320,98), тому стягненню на його користь підлягає різниця між нарахованою та виплаченою заробітною платою у розмірі 98 657, 68грн (185 268,65-86 610,97), що визначений з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів, а не 164 080,67грн як стверджував позивач та помилково визначив суд першої інстанції.

Не містить будь-якого документального підтвердження та розрахунків і визначена судом першої інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість із нарахованої заробітної плати за період роботи з 01.01.2022року по 30.06.2022року. Натомість позивач стверджує, що розмір заборгованості з виплати заробітної плати за наведений вище період підтверджує видана відповідачем 31.07.2022року довідка №142, відповідно до викладених відомостей в якій розмір заборгованості відповідача перед позивачем за період з січня по червень 2022 року становить 65 381грн ( а.с.24 ) , а не 84 881грн як визначив суд.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача за період з 01.01.2021 року по 30.06. 2022 року підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати, розмір якої в межах наданих суду першої інстанції доказів становить 164 038,68грн, а не 248 961,70грн як помилково визначив суд першої інстанції.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне врахувати додаткові пояснення сторін та їх представників щодо наведених ними розрахунків заборгованості відповідача із виплати заробітної плати позивачеві, в тому числі за липень та серпень 2022 року, необхідність у наданні яких з дозволу суду за приписами частини п`ятої статті 174 ЦПК України, виникла у зв`язку з відсутністю таких як з боку позивача та відповідача, так і суду першої інстанції в матеріалах справи.

Спростовуючи доводи позивача з приводу його розрахунків розміру заборгованості за вказаний період, відповідач надав суду апеляційної інстанції довідки №340-д, 341-д та 342-д по невиданій позивачеві заробітній платі станом на 10.10.2024 року, із яких слідує, що в серпні 2022року позивачеві із нарахованої заробітної плати в сумі 9 263,62грн не виплачено 7 365грн, а за липень 2022 року нараховано 4 044,20грн заробітної плати, утриманий податок із якої становить 829,06грн. При цьому, стверджуючи про виплату заробітної плати у розмірі більшому, ніж про це зазначив позивач, відповідач належних доказів на підтвердження виплати заробітної плати ОСОБА_1 в період з 01.01.2022 по серпень 2022року не надав.

За змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша-третя статті 367 ЦПК).

Оскільки завданням цивільного судочинства згідно зі статтею 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а суд першої інстанції при вирішенні спору, що виник між сторонами не вжив усіх передбачених нормами процесуального права заходів для повного та об`єктивного встановлення обставин, що мають значення для правильного визначення розміру заборгованості із заробітної плати, що підлягає стягненню на користь позивача за вказаний вище період, колегія суддів дослідила надані сторонами розрахунки заборгованості та наведені вище довідки та, оцінивши нові докази відповідно до статті 89 ЦПК України, вважає, що висновки суду першої інстанції в частині визначеного розміру заборгованості із заробітної плати за період із 01.01.2021 року по серпень 2022 року не повністю відповідають обставинам справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, в межах наданих кожним із них доказів, тому рішення в частині задоволення позовної вимоги про стягнення заробітної плати за наведений вище період підлягає зміні із зменшенням розміру визначеної до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 248 961грн 70 коп. до 174 618грн 68коп.(164 038,68+7 365+3 215). Наведений розмір заборгованості визначений з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального права, колегія суддів вважає також висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати, яка не нараховувалася останньому за період з середини серпня 2022 року по день звільнення (16.06.2023 року).

Як зазначалося вище, статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено призупинення дії трудового договору, яке полягає у тимчасовому припиненні роботодавцем забезпечення працівника роботою і у тимчасовому припиненні працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Загальновідомим фактом, що не потребує доказування відповідно до частини третьої статті 82 ЦПК України, та визнаний обома сторонами у цій справі, є той факт, що з 01.03.2022 року до 11.11.2022 року місто Херсон, яке є місцезнаходженням відповідача як юридичної особи та місцем роботи позивача у період перебування з відповідачем у трудових відносинах, було окуповане військами рф. Після деокупації це місто згідно із Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022року №309 із наступними змінами, з 11.11.2022року по 01.05.2023 року віднесено до території можливих бойових дій, а з 01.05.2023 року Херсонська міська територіальна громада віднесена до території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.

Не визнаючи ту обставину, що з 16 серпня 2022 року дія укладеного сторонами трудового договору була призупинена, позивач в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснив, що в квітні 2022 року він виїхав з міста Херсона та з цього часу і до звільнення за угодою сторін (16.06.2023) виконував передбачені трудовим договором обов`язки дистанційно.

Відповідач стверджує про те, що дія трудового договору із позивачем була призупинена з 16.08.2022 року і до дня його звільнення не поновлювалася.

За приписами статті 60-2 КЗпП України, дистанційна робота-це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій.

Типова форма про дистанційну роботу затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері трудових відносин.

На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. У такому разі норми частини третьої статті 32 цього Кодексу не застосовуються (частини перша, друга, одинадцята статті 60-2 КЗпП).

Частиною сьомою наведеної вище норми права передбачено, що порядок і строки забезпечення працівників, які виконують роботу дистанційно, необхідними для виконання ними своїх обов`язків обладнанням, програмно-технічними засобами, засобами захисту інформації та іншими засобами, порядок і строки подання такими працівниками звітів про виконану роботу, розмір, порядок і строки виплати працівникам компенсації за використання належних їм або орендованих ними обладнання, програмно-технічних засобів, засобів захисту інформації та інших засобів, порядок відшкодування інших пов`язаних з виконанням дистанційної роботи витрат визначаються трудовим договором про дистанційну роботу.

Отже, відповідно до положень діючого в Україні трудового законодавства, виконання працівником роботи дистанційно можливе на підставі укладеного сторонами трудового договору про дистанційну роботу або на підставі наказу (розпорядження) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі, зокрема у разі виникнення загрози збройної агресії.

У разі запровадження дистанційної роботи працівник самостійно визначає робоче місце та несе відповідальність за забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на ньому.

При дистанційній роботі працівник розподіляє робочий час на власний розсуд, на нього не поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку, якщо інше не визначено трудовим договором. При цьому загальна тривалість робочого часу не може перевищувати норм, передбачених статтями 50 і 51 цього Кодексу.

За погодженням між працівником і роботодавцем виконання дистанційної роботи може поєднуватися з виконанням працівником роботи на робочому місці у приміщенні чи на території роботодавця. Особливості поєднання дистанційної роботи з роботою на робочому місці у приміщенні чи на території роботодавця встановлюються трудовим договором про дистанційну роботу.

У разі відсутності у трудовому договорі положення про забезпечення працівників необхідними для виконання ними своїх обов`язків обладнанням, програмно-технічними засобами, засобами захисту інформації та іншими засобами таке забезпечення покладається на роботодавця, який організовує встановлення та технічне обслуговування відповідних засобів, а також оплачує витрати, пов`язані з цим.

Працівнику, який виконує дистанційну роботу, гарантується період вільного часу для відпочинку (період відключення), під час якого працівник може переривати будь-який інформаційно-телекомунікаційний зв`язок з роботодавцем, і це не вважається порушенням умов трудового договору або трудової дисципліни. Період вільного часу для відпочинку (період відключення) визначається у трудовому договорі про дистанційну роботу (частини четверта-шоста, восьма, дев`ята статті 60-2 КЗпП).

Закон не передбачає зміну умов оплати праці у зв`язку з виконанням дистанційної роботи, однак зобов`язує роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 30 Закону України «Про оплату праці»), а працівника зобов`язує подавати звіти про виконану дистанційно роботу.

Враховуючи, що стверджуючи про виконання дистанційної роботи у період, коли наказом №5/1 від 16.08.2022 року ТОВ «Паллада Шип`ярд» дію укладеного з ним трудового договору призупинило, позивач не надав докази запровадження роботодавцем дистанційної роботи наказом (розпорядженням) чи укладенням з ним письмового трудового договору про дистанційну роботу; не зазначив про умови, порядок і строки її виконання із забезпеченням необхідного для виконання ним своїх обов`язків обладнанням, програмно-технічними засобами, засобами захисту інформації тощо; порядок і строки подання ним звітів про виконану роботу (в суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що звіти про виконану роботу ним не подавалися), колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про неправомірність дій відповідача щодо ненарахування та невиплити ОСОБА_1 заробітної плати у період з 17.08.2022 року по 16.06.2023 року не ґрунтуються на належних та достатніх доказах на підтвердження того, що останній виконував роботу, за яку відповідач як роботодавець відповідно до статті 94 КЗпП України зобов`язаний виплатити винагороду.

Не встановлено судом і обставин стосовно того, що відповідач приймав рішення про скасування призупинення дії укладеного із позивачем трудового договору до припинення або скасування воєнного стану та за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомив позивача про необхідність стати до роботи.

Не звернув суд першої інстанції увагу і на ту обставину, що відповідно до наданих ОСОБА_1 відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, починаючи з червня 2022 року ОСОБА_1 отримував заробітну плату, яку йому виплачувало ТОВ «Телеліфт - Україна». Зокрема, за липень 2022року виплачена цим товариством позивачеві заробітна плата становила 39 415грн; за серпень 2022 року-39 415грн; за вересень 2022 року-50 164,55грн; за жовтень 2022 року-43 249,41грн; за листопад 2022 року-54 246,19грн; за грудень 2022 року- 65 814,85грн; за січень 2023 року-62 206,88грн; за лютий 2023 року-55 822, 91грн; за березень 2023 року-71 727,24грн (а.с.19-20).

Наведена обставина підтверджує той факт, що в період дії трудового договору, укладеного із відповідачем, позивач перебував у трудових відносинах з іншим роботодавцем, а саме: з ТОВ «Телеліфт-Україна» та виконував іншу оплачувану роботу, однак не доводив та не підтверджував доказами ту обставину, що ця робота виконувалася ним у вільний від основної роботи час, тобто за сумісництвом.

З огляду на викладені обставини, які встановлені судом першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що наданих позивачем доказів про виконання ним своїх обов`язків за укладеним із відповідачем трудовим договором в період з 17.08.2022 року по день звільнення недостатньо для підтвердження правових підстав щодо нарахування та виплати йому заробітної плати за цей період та погоджується із доводами відповідача про те, що із наведеної дати та до звільнення позивача з роботи за угодою сторін дія трудового договору з ним була призупинена, тому відшкодування йому заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, як це передбачено частиною четвертою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Оскільки суд першої інстанції наведених обставин та вимог закону не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 17.08.2022року по 16.06.2023року, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначеної позовної вимоги.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, то колегія суддів вважає, що рішення в цій частині ухвалене судом відповідно до норм матеріального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставинах справи.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022року (набрав чинності 19.07.2022року), діючій на час звільнення позивача, якою встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Зважаючи на те, що як у день звільнення, так і після пред`явлення ОСОБА_1 вимоги про розрахунок, відповідач не виплатив позивачеві всіх сум, що належать йому від товариства, та в процесі розгляду справи судом не підтвердив належними і достатніми доказами відсутність своєї вини у затримці розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог позивача щодо покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

При цьому розмір середнього заробітку, належного до стягнення на користь позивача, суд правильно визначив відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100 з наступними змінами та доповненнями та з врахуванням встановлених статтею 117 КЗпП України обмежень щодо періоду, за який роботодавець повинен виплатити звільненому працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційних скарг не містять заперечень щодо розміру визначеного судом середньоденного заробітку позивача, із якого провадиться нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, тому колегія суддів, діючи в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції у наведеній частині.

Відповідач свої заперечення в частині висновків суду стосовно покладення на нього відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача обґрунтував тим, що « внаслідок підриву 06.06.2022року російськими терористичними військами Каховської ГЕС, майно та бухгалтерська документація були частково знищені, що унеможливило вчасно здійснити ОСОБА_1 розрахунок середнього заробітку».

Наведені доводи суд апеляційної інстанції вважає такими, що не ґрунтуються на законі та не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, частиною четвертою статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства, а відповідно до положень частин другої та третьої цієї норми права роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Оскільки відповідач не довів, що порушення строку розрахунку при звільненні позивача сталося внаслідок ведення бойових дій або внаслідок часткового знищення майна та бухгалтерської документації при вказаних в апеляційній скарзі обставинах, які мали місце за рік до звільнення позивача, та без наведення арґументів, яким чином вони завадили товариству виконати обов`язок роботодавця виплатити належні останньому від товариства суми, як і не доводив, що ним видавався наказ чи розпорядження про відтермінування виплати заробітної плати працівникам у зв`язку з веденням бойових дій до моменту відновлення діяльності підприємства і не надавав докази про те, коли ця діяльність була відновлена, колегія суддів вважає, що підстави для звільнення ТОВ «Паллада Шип`ярд» від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норми матеріального права, а саме: статті 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352-ІХ, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно із частинами першою та другою статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині чи зміни судового рішення, серед іншого, є неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Отже, оскільки стаття 117 КЗпП України регулює питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні працівника, саме вона підлягає застосуванню судом при вирішенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так як звільнення ОСОБА_1 відбулося 16.06.2023 року, суд правильно застосував статтю 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352-ІХ, що набрав чинності 19.07.2022року.

Статтею 10 ЦПК України встановлено такий принцип цивільного судочинства як верховенство права та врегульовано питання щодо законодавства, на підставі якого суд вирішує справи.

За правилами, визначеними цією нормою процесуального права, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України (частини перша-шоста статті 10 ЦПК).

Позивач у своїх заявах акцентував увагу суду на тому, що на його думку, встановлені Законом України №2352-ІХ обмеження шестимісячним строком обов`язку роботодавця, з вини якого невиплачені належні звільненому працівникові суми, здійснити виплату його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суперечать Конституції України щодо зобов`язань держави перед людиною, встановлені статтею 3 Конституції України та не відповідають положенням статті 22 Конституції України, якою визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд першої інстанції не застосував приписи частини шостої статті 10 ЦПК України, а отже,- не дійшов висновку, що Закон України №2352-ІХ, суперечить Конституції України, однак не навів мотивів, із яких він відхиляє наведений позивачем арґумент.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Спір між сторонами у цій справі виник із трудових правовідносин, а метою звернення ОСОБА_1 до суду є захист порушеного права на оплату праці.

За Конституцією України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України).

Отже, Конституцією України гарантується право на працю та захищається, зокрема право на своєчасне одержання винагороди за працю, в той час як передбачені статтею 117 КЗпП України виплати роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є винагородою за працю (заробітною платою).

Висновок щодо правової природи таких виплат зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року, справа №755/12623/19, відповідно до якого середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Такими чином, встановлені Законом України №2352-ІХ зміни в статтю 117 КЗпП України, на думку колегії суддів, не звужують зміст і обсяг існуючих прав і свобод людини і громадянина в розумінні статті 22 Конституції України, тому суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин статтю 117 КЗпП України в редакції, що діє та діяла на час виникнення у позивача права на отримання розрахунку при звільненні.

Необґрунтованими колегія суддів вважає також доводи апеляційної скарги позивача з приводу помилкових, на його думку, висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення його вимоги про визнання права на заробітну плату (основну і додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, в тому числі при звільненні), яка має розраховуватися за період з 01.01.2021року по 16.06.2023 року-фактичного виконання посадових обов`язків.

За загальним правилом, встановленим статтею 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Право на захист цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання передбачено статтею 15 ЦК України, а в частині другій статті 16 ЦК України серед способів захисту цивільних прав та інтересів зазначено - визнання права.

Разом з тим, право працівника на заробітну плату, в тому числі основну і додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, в тому числі при звільненні, не потребує визнання в судовому порядку, так як ґрунтується на умовах трудового договору, гарантується Конституцією України та регулюється КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» тощо.

Визнання цього права в судовому порядку не є абстрактним, а підлягає захисту в кожному конкретному випадку його порушення, невизнання або оспорювання шляхом пред`явлення позовних вимог з метою його ефективного захисту.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Що ж стосується законності та обґрунтованості додаткового рішення суду першої інстанції від 24 квітня 2024 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто судові витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги в розмірі 80 000грн, то з матеріалів справи слідує, що професійну правничу допомогу ОСОБА_1 у цій справі надавав адвокат Кермач А.І. на підставі договору про надання правничої допомоги від 20 липня 2023 року, за умовами якого правнича допомога надавалася адвокатом з питань невиплати ТОВ «Паллада Шип`ярд» (колишній Херсонський завод «Паллада») належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законом. Пунктом 3 договору сторони визначили, що розмір гонорару за цим договором в межах досудової підготовки та судового провадження, зокрема в суді першої інстанції складає 80 000грн. При цьому розрахунок за надані послуги/виконані роботи в межах досудової підготовки та судового провадження суду відповідної інстанції здійснюється на підставі акту надання- приймання послуг та судового рішення, яким вирішено справу, що набрало законної сили у встановленому законом порядку,- протягом тридцяти днів з дня набрання таким судовим рішенням законної сили (підпункт 3.4 пункту 3 договору), (а.с.132-133).

Відповідно до положень статей 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, які за результатом розгляду справи підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому передбачено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За правилом, встановленим частиною восьмою статті 141 ЦПК України, яка регулює питання розподілу судових витрат між сторонами, такі докази подаються до судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

29 січня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції письмову заяву, передбачену частиною восьмою статті 141 ЦПК України, а 06 квітня 2024року у системі «Електронний суд» сформована його заява про розрахунок судових витрат та їх стягнення. До заяви, крім договору про надання правничої допомоги від 20.07.2023року позивач додав акти надання-приймання послуг від 03.04.2024року та від 04.04.2024 року, які підписані адвокатом Кермачем А.І. і ОСОБА_1 та містять розрахунок фактично витраченого робочого часу адвоката в межах досудової підготовки та судового провадження в суді першої інстанції за відповідним переліком (консультації; складання, оформлення та подання адвокатських запитів, заяв; складання, оформлення та подання позовної заяви; підготовка та участь в судових засіданнях ) За цими актами вартість наданих адвокатом послуг, виконаних робіт становить 84 000грн, із яких позивач зобов`язався здійснити оплату послуг у розмірі 80 000грн(т.1, а. с.99, 128-131, 134-136).

Відповідно до положень статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (частини перша, друга статті 246 ЦПК).

Отже, позивачем дотримано порядок та строки звернення до суду першої інстанції із заявою про розподіл судових витрат і суд з додержанням норм процесуального права розглянув цю заяву в порядку, передбаченому статтею 270 ЦПК України.

При цьому суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами обґрунтовано не застосував приписів частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, якими передбачено, що у разі, якщо розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи , суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, враховуючи, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, проте така заява від відповідача не надходила (частини друга-шоста статті 137 ЦПК).

Разом з тим, при визначенні розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції не врахував вимог пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, відповідно до яких інші судові витрати ( до яких належать витрати на професійну правничу допомогу) у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково, а саме: стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежив шести місяцями та відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання права позивача на заробітну плату, яка має розраховуватись за період з 01.01.2021 по 16.06.2023року,- фактичного виконання посадових обов`язків, покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачеві витрати на професійну правничу допомогу у повному обсязі не відповідають наведеним вище положенням норм процесуального права та є неправильним.

Крім того, згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки в результаті перегляду ухваленого судом першої інстанції рішення в апеляційному порядку, рішення суду змінено в частині задоволення позовної вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01.01.2021року по 30.06.2022року із зменшенням розміру визначеної до стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати з 248 961грн 70 коп. до 174 618грн 68 коп., а це ж рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01.07.2022року по 16.06.2023 року в розмірі 363 451,60грн скасовано із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 50%, тому його витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 40 000грн.

Колегія суддів вважає, що визначений таким чином розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, відшкодування якого покладається на відповідача, відповідає критеріям розумності, справедливості та реальності, враховуючи, що ці витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір обґрунтований та є пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, зокрема для позивача, так як його звернення до суду пов`язано із порушенням права на оплату праці, в той час як доводи скаржника (відповідача) в цій частині не ґрунтуються на належних доказах та не спростовують доводів позивача щодо реальності та необхідності таких витрат.

Та обставина, що витрати на професійну правничу допомогу на час розгляду справи судами фактично позивачем не понесені, не має правового значення при вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, оскільки відповідно до умов укладеного ОСОБА_1 із адвокатом Кермачем А.І. договору послуги адвоката підлягають оплаті протягом тридцяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, а за приписами пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами у розмірі, який, серед іншого, визначається обсягом наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку, колегія суддів враховує, що у задоволенні апеляційної скарги позивача апеляційним судом відмовлено, а апеляційна скарга відповідача на ухвалене судом першої інстанції рішення по суті спору задоволена частково.

Так, оспоривши рішення суду в частині задоволених позовних вимог майнового характеру з ціною позову в розмірі 799 806,74грн (248 961,70+363 451,60+187 393,44), відповідач сплатив при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 11 997,09грн (т.1, а. с.173, 198, 207).

В результаті перегляду рішення суду в апеляційному порядку апеляційним судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення 363 451,60грн та зменшено розмір визначеної до стягнення заборгованості по заробітній платі на 74 343, 02грн (248 961,70-174 618,68), всього зменшено розмір стягнутої з відповідача суми витребуваних позивачем грошових коштів на 437 794,62грн, що становить 55%.

Таким чином, 55% або 6 718, 37грн (11 997,09х55:100 ) сплаченого відповідачем при поданні апеляційної скарги судового збору слід покласти на позивача (пропорційно до задоволених позовних вимог), однак, зважаючи на те, що апеляційна скарга відповідача задоволена в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати та він на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, судові витрати відповідача у вказаному вище розмірі компенсуються за рахунок держави на підставі частини сьомої статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» частково задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 квітня 2024 року в частині задоволення позовної вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01.01.2021 року по 30.06.2022 року змінити, зменшити розмір визначеної до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за вказаний період з 248 961 грн 70 коп. до 174 618 грн 68 коп.

Це ж рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01.07.2022 року по 16.06.2023 року у розмірі 363 451,60 грн скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» про стягнення заробітної плати за період з 01.07.2022 року по 30.06.2023 року відмовити.

Це ж рішення суду в решта частині залишити без змін.

Додаткове рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 квітня 2024 року змінити, зменшити розмір визначених до стягнення відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу із 80 000 грн до 40 000 грн.

Судові витрати, понесені відповідачем на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 6 718,37 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді В.О.Бездрабко

Л.А.Приходько

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року

Суддя Л.В.Пузанова