ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-7973/09Головуючий у 1-й інстанції Кунець Н.Р.
Провадження № 22-ц/817/896/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Дідух М.Є.

у відсутності сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №2-7973/09 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Гриців Ольга Ярославівна на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2024 року (постановлену суддею Кунець Н.Р.) за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2024 року заявник ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Гриців О.Я. через систему «Електронний суд» звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2009 року у цивільній справі №2-7973/09.

У вказаній заяві про перегляд заочного рішення, представник ОСОБА_1 адвокат Гриців О.Я. заявила клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2009 року у справі №2-7973/09, посилаючись на поважність причин його пропуску, а саме на те, що ОСОБА_1 копії заочного рішення не отримував, що позбавило його можливості ознайомитись з ним та оскаржити в установленому законом порядку.

Вказувала на те, що заочне рішення отримано нею, як представником заявника 16 липня 2024 року у відповідь на заяву про видачу судового рішення, що була подана 02 липня 2024 року.

Відтак вважала, що строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, визначений статтею 284 ЦПК України, пропущений з поважних причин, а отже двадцятиденний строк подачі заяви про перегляд заочного рішення з дня отримання його копії, в даному випадку необхідно рахувати з 17 липня 2024 року.

З огляду на зазначене, просила клопотання задовольнити та поновити пропущений процесуальний строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі від 21 грудня 2009 року у справі №2-7973/09 залишено без розгляду.

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Гриців О.Я. подав апеляційну скаргу на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2024 року, в якій просить її скасувати, поновити пропущений із поважних причин процесуальний строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2009 року у справі №2-7973/09 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою.

Посилається на те, що ЦПК України визначає час подання заяви про перегляд заочного рішення з дня вручення повного заочного рішення суду, а не з часу коли сторона дізналася про існування такого рішення.

Вважає, що з повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення згідно якого ОСОБА_1 нібито особисто 05 січня 2010 року отримав копію заочного рішення від 21 грудня 2009 року у справі №2-7973, не можливо встановити отримувача відправлення, оскільки прізвище особи відсутнє, як і не вказано чи лист вручений особисто одержувачу чи іншій особі.

Таким чином, вказує на те, що строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, визначений у статті 284 ЦПК України, пропущений із поважних причин, а тому його слід поновити.

Від представника АТ КБ ПриватБанк - Гнатишака О.В. надійшла заява спростування доводів апеляційної скарги, яка фактично є відзивом на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують вірного висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність заочного рішення суду від 21 грудня 2009 року про стягнення з нього в користь ПАТ ПриватБанк заборгованості в сумі 4629,32 доларів США, що еквівалентно 35567,10 грн та 457,67 сплачених судових витрат, проте жодних дій з приводу його перегляду, у визначений законом строк, він не вчиняв.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку, суд першої інстанції виходив з недоведеності ОСОБА_1 поважності причин пропуску строку звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.12.2009, а відтак вказану заяву залишив без розгляду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Отже, законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.

Водночас норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

На переконання Великої Палати Верховного Суду, частину другу статті 126 ЦПК України треба розглядати у сукупності з нормами статті 127 цього Кодексу, якою встановлено процедуру поновлення пропущеного строку. Тобто законодавець у частині другій статті 126 ЦПК України під формулою «крім випадків, передбачених цим Кодексом» насамперед мав на увазі застосування норм статті 127 ЦПК України щодо поновлення строку за наявності поважних причин. Крім того, формулу «крім випадків, передбачених цим Кодексом» потрібно розуміти так, що процесуальний закон може передбачати випадки, коли законодавець у певній нормі надав імперативну вказівку про те, що суд не має права залишати без розгляду заяву, подану з пропуском строку на її подачу.

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2024 року по справі № 756/11081/20 констатувала, що якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі ч.2 ст.126 ЦПК України.

Суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк на звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

У разі пропущення строку звернення до суду, належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

Поважними причинами пропущення строку є причини, які не залежать від волі позивача та виключають (ускладнюють) можливість його звернення до суду із заявою у визначений законом строк.

Наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (рішення Європейського суду з прав людини у справі Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Перелік поважних причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Дотримання строків є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Поновлення строку на перегляд заочного рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України. Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження остаточного судового рішення є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці ЄСПЛ. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, пропущеного на значний термін, є порушенням вимог статті 6 Конвенції щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Судом досліджуються підстави для поновлення строку звернення до суду виключно з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Така правова позиція міститься в ухвалі Верховного Суду від 25.04.2022 року у справі № 2-971/10, провадження № 61-20ск22.

Судом встановлено, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2009 року у справі №2-7973/09, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором кредиту №227284 - cred від 15.05.2008 в сумі 4629,32 доларів США, що еквівалентно 35 567,10 грн, за курсом НБУ з яких: 3718,96 доларів США - заборгованість за кредитом; 658,93 доларів США - заборгованість з відсотків за користування кредитом; 32,54 доларів США - штраф (фіксована частина); 218,89 доларів США - штраф (процентна ставка), а також 475,67 грн судового збору.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2016 року у справі №607/2554/16-ц, заяву заступника начальника відділу ДВС Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області задоволено та ухвалено видати дублікат виконавчого листа № 2-7973/2010 року згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.03.2010 про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» в сумі 4629,32 доларів США, що еквівалентно 35567,10 грн. та 475, 67 грн. сплачених судових витрат.

10 травня 2016 року дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості надіслано на поштову адресу ДВС ТРУЮ супровідним листом.

Згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, ОСОБА_1 05 січня 2010 року особисто отримав копію заочного рішення від 21 грудня 2009 року у справі №2-7973.

26 лютого 2024 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Гриців О.Я. була подана до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області скарга на дії Тернопільського ВДВС Тернопільської області під час примусового виконання виконавчого листа № 607/2554/16-ц виданого 10 травня 2016 року Тернопільським міськрайонний судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 4629,32 доларів США, що еквівалентно 35 567,10 грн та 457,67 сплачених судових витрат.

Так, суд першої інстанції вірно виснував про те, що 25 січня 2010 року є останнім днем 20-денного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2009 року.

З огляду на зазначене, з урахуванням усіх фактичних обставин даної справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2009 року про стягнення з нього в користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 4629,32 доларів США, що еквівалентно 35 567,10 грн та 457,67 сплачених судових витрат, оскільки крім зазначених вище обставин, 26 лютого 2024 року його представник адвокат Гриців О.Я. оскаржувала дії ДВС під час примусового виконання виконавчого листа № 607/2554/16-ц виданого 10 травня 2016 року Тернопільським міськрайонний судом Тернопільської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 4629,32 доларів США, що еквівалентно 35 567,10 грн та 457,67 сплачених судових витрат, а з заявою про перегляд заочного рішення представник відповідача звернулася лише 23 липня 2024 року.

Жодних доказів на підтвердження об`єктивної неможливості відповідача подати заяву про перегляд заочного рішення у визначений законом строк, або хоча б раніше, а не через більше як 14 років, стороною заявника надано не було.

З урахуванням обставин справи, які підтверджують обізнаність ОСОБА_1 про ухвалення заочного рішення та відсутністю поважних причин пропуску ним строку на подання заяви про перегляд такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у поновленні процесуального строку та залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якого ОСОБА_1 нібито особисто 05 січня 2010 року отримав копію заочного рішення від 21 грудня 2009 року у справі №2-7973, не можливо встановити отримувача відправлення, оскільки прізвище особи відсутнє, як і не вказано чи лист вручений особисто одержувачу чи іншій особі, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

За змістом Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою від 05 березня 2009 року № 270, які передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень, перевірка документів, що посвідчують особу адресата (фізичну особу), особу, яка одержує поштове відправлення замість такого адресата, родинні зв`язки з адресатом, а також належне оформлення повідомлення про вручення поштового відправлення покладено на працівників поштового зв`язку.

Напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта» своїх службових обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано.

Так, стороною відповідача (заявника) не спростовано презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків при врученні відповідного рекомендованого повідомлення.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 травня 2021 року у справі № 565/875/19 (провадження № 61-9818св20), від 22 липня 2021 року у справі № 755/12002/16 (провадження № 61-13156св20), від 18 січня 2023 року у справі №752/24739/19 (провадження № 61-20936св21), від 05 липня 2024 року у справі № 944/4767/21 (провадження № 61-13924св23).

За таких обставин наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 є достовірним доказом отримання ним копії заочного рішення від 21.12.2009 року саме 05 січня 2010 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.