Справа № 308/3056/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Петришинець Романа Васильовича, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2023 року, ухвалене головуючим суддею Малюк В.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного за час шлюбу.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що 27.04.1991 року позивачка уклала шлюб із відповідачем. Та рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2016 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Зазначає, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сторонами у 2004 році разом було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира була придбана за спільні кошти подружжя та зареєстрована за відповідачем.

Оскільки позивачка та відповідач розлучені, то не проживають разом, що позбавляє позивачку можливості користуватися спільним сумісним майном подружжя, у зв`язку з чим виникла необхідність розділити спільне майно та визнати за позивачкою право власності на частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Петришинець Р.В., оскаржила рішення в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд не взяв до уваги те, що сторони, перебуваючи у шлюбі з 1991 по 2016 року вели спільне господарство мали спільний бюджет, виховували двох дітей, спільно дбали про сімейний побут та будували плани на майбутнє. У 2004 року вони разом придбали спірну квартиру. А тому набуте під час шлюбу майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу. Суд безпідставно дійшов висновку про те, що спірна квартира була придбана відповідачем за особисті кошти, а відповідач при цьому не надав належних доказів на підтвердження вказаного.

У зв`язку з неявкою учасників справи в дане судове засідання, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, тому, колегія суддів вважає з огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, що неявка сторін та їх представників, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте бувшим подружжям внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Проте, такого висновку суд першої інстанції дійшов передчасно, виходячи з наступних мотивів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що 27.04.1991 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Згідно копії долученого до матеріалів справи Договору купівлі-продажу від 26 серпня 2004 року, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 . Зазначений договір зареєстровано в реєстрі під №1133 приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А.

31.08.2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № UGH0GO00650796 про отримання кредитних коштів для споживчих цілей в загальній сумі 9087,00 доларів США. Договір містить згоду ОСОБА_1 на укладення Позичальником Кредитного договору № UGH0GO00650796 від 31.08.2004 року та отримання Позичальником кредитних коштів та їх використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним в заставу/іпотеку Приватбанку майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності з Позичальником у тому числі й квартири АДРЕСА_3 . У випадку втрати або пошкодження майна наданого в забезпечення за кредитним договором, зобов`язалась передати Приватбанку інше майно для погашення заборгованості за цим договором.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №153170865 від 18.01.2019 року, ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,

Зазначеним вимогам рішення суду першої не відповідає, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі СК України)).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 викладено висновок про те, що «конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частини першатретя статті 61 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України) .

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Спільна сумісна власність це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та статті 372 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2024 року у справі № 573/1896/18 вказував, що «судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна».

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23).

У постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 509/2428/19 викладено висновок про те, що «застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)».

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 638/2341/20 вказував, що «критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя».

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 27.04.1991 року було здійснено 26.08.2004 року купівлю-продаж квартири АДРЕСА_2 .

На час придбання зазначеної квартири сторони поділяли між собою побут та взаємні права і обов`язки, вели спільне господарство та разом формували спільний бюджет, кошти з якого використали для придбання зазначеної квартири.

Доказів іншого житла, яке б було придбано бувшим подружжям матеріали справи не містять.

У спростування презумпції спільності майна подружжя ОСОБА_2 посилався на те, що зазначена квартира була придбана за його особисті кошти, які він позичив у ОСОБА_4 та повертав такі останньому з коштів від здійснення підприємницької діяльності та з грошей які йому пересилала зі США мама.

Проте, такі твердження ОСОБА_2 колегія суддів вважає такими, що не стверджують факту придбання спірної квартири за його особисті кошти, а звідси не спростував презумпцію спільної сумісної власності на цей об`єкт майна бувшого подружжя.

Зазначене доводиться тим, що не дивлячись на те, що ОСОБА_4 підписав 21.11.2019 року нотаріально посвідчену заяву в якій заявляє про те, що влітку 2004 року позичив ОСОБА_2 13 000,00 доларів США для купівлі спірної квартири, але дана обставина не підтверджена належним та допустимим письмовим доказом, яким може бути договір позики, розписка станом на серпень 2004 року. Також ОСОБА_2 не надано належного доказу на підтвердження того факту, що останній частинами повертав ОСОБА_4 позичені кошти. Крім того, заява ОСОБА_4 що ОСОБА_2 повертав йому позичені у нього кошти за рахунок особистих грошей від здійснення підприємницької діяльності та з грошей які йому пересилала зі США мама, базується виключно на поясненнях самого ОСОБА_2 .

До матеріалів справи долучено відповідачем бланки фінансової системи WESTERN UNION зі здійснення двох переказів за 2007 рік, та п`ять переказів за 2008 рік грошових коштів у доларах США, які було надіслано ОСОБА_5 з Нью-Йорка на користь ОСОБА_2 .

Хоч зазначені грошові кошти і були надіслані мамою ОСОБА_2 , однак даний факт сам по собі не може свідчити про те, що ці кошти надіслано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя.

Крім того, будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було.

Також, матеріали справи не містять доказів того, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти від матері, були використані ним безпосередньо для сплати в рахунок погашення грошового зобов`язання за кредитним договором, а не на інші особисті потреби сім`ї.

Дослідивши зміст Кредитного договору № UGH0GO00650796, який було укладено 31.08.2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що такий було укладено в інтересах сім`ї. Так, Приватбанк надав ОСОБА_2 кредитні кошти в сумі 9 087,00 доларів США для споживчих цілей. В зазначеному договорі наявна згоду ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_2 Кредитного договору № UGH0GO00650796 від 31.08.2004 року та отримання ним кредитних коштів та їх використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним в заставу/іпотеку Приватбанку майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності з Позичальником у тому числі й квартири АДРЕСА_3 . Та у випадку втрати або пошкодження майна наданого в забезпечення за кредитним договором, зобов`язалась передати Приватбанку інше майно для погашення заборгованості за цим договором.

Даним кредитним договором стверджується факт того, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності бувшого подружжя.

З наявної в матеріалах виписки про рух коштів, вбачається, що отримані ОСОБА_2 кредитні кошти погашались починаючи з вересня 2004 року по лютий 2013 року. Зазначене також підтверджує той факт, що кредитні кошти погашались колишнім подружжям протягом значного періоду часу більше ніж вісім років.

Твердження ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 не працювала, тому і не могла своєю працею вкладатись у придбання спірної квартири є недоречним, оскільки при з`ясуванні банком фінансового становища сім`ї Макара, позивачкою було надано банку Довідку про доходи від ФОП ОСОБА_6 у якого працювала на посаді продавець-експедитор.

У матеріалах справи наявна Довідка ГУ ДПС у Закарпатській області від 25.11.2019 року з якої слідує, що з 24.03.1997 р. по 18.11.2008 р. перебував на обліку як особа, яка здійснювала підприємницьку діяльність. Надати інформацію про отримані доходи та систему оподаткування за вказаний період неможливо через незбереження такої інформації внаслідок відсутності облікових справ, які зберігаються 5 років після припинення діяльності.

Інших доказів на підтвердження тієї обставини, що за час здійснення підприємницької діяльності мав певні доходи, ОСОБА_2 суду не надав.

Стосовно долучення до справи нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 то зазначені пояснення колегія суддів оцінює критично у зв`язку з тим, що такі не стверджені належними і допустимими доказами, а ґрунтуються тільки на усних поясненнях.

Крім цього, зазначені особи не попереджені під розписку про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, як цього вимагає частина 5 статті 230 ЦПК України. Тому, обставини викладені в таких заявах не можуть бути враховані колегією суддів, а крім того, такі не спростовують того факту, що спірна квартира була придбана бувшим подружжям для проживання сім`ї та в інтересах останньої.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Висновок суду першої інстанції у цій справі, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте бувшим подружжям внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, є необґрунтованим, не відповідає встановленим обставинам щодо ведення спільного господарства та формування разом спільного бюджету, кошти з якого було використано для придбання спірної квартири.

Відтак, ОСОБА_2 у цій справі не спростував належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, а наявним у справі доказам, апеляційний суд надав належну правову оцінку.

Разом з наведеним, доречним є посилання стосовно того, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Колегія суддів враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та при вирішенні позову про поділ спільної сумісної власності шляхом визнання права власності на 1/2 частку в спірній квартирі, зробив помилкові висновки про те, що таке майно не набуте бувшим подружжя внаслідок спільної праці. Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на досліджених обставинах, у сукупності разом із зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є порушеним, тому такі позовні вимоги підлягають задоволенню за вищенаведених доводів. Та у зв`язку із цим, доводи апеляційної скарги є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у сумі 9 680,00 грн., а за подання апеляційної скарги МТСБУ сплатило судовий збір у сумі 14 407,50 (9 680,00 х 150%) грн., т.1, а.с. 30, 40, т.2, а.с. 228, 236.

Відтак, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 24 087,50 (9 680,00+14 407,50) гривень.

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Петришинець Романа Васильовича, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2023 року, скасувати та ухвалити в справі нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яка належала колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Залишити за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яка належала колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 судові витрати у розмірі 24 087,50 гривень, судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 12 липня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: