Номер провадження: 22-ц/813/1089/24
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
01.07.2024 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Чеботар А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою Одеської міської ради,
на рішення Приморського районного суду м. Одеса від 02 грудня 2022 року,
за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованих об`єктів та звільнення земельної ділянки, за участю прокурора Приморського району міста Одеси, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - виконавчий комітет Одеської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_6 , за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні, організацію проїзду, знесення самочинно збудованих підсобних споруд, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради та за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» про визнання договорів недійсними, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Одеська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2007 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та знесення самочинної побудови, в обґрунтування якого зазначили, що є власниками квартири АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 . ОСОБА_5 є власниками квартири АДРЕСА_2 . Позивачі зазначають, що відповідачі самовільно захопили земельну ділянку загального користування, площею близько 100 кв.м, збудували на ній господарські споруди, на місці квартири АДРЕСА_3 збудували будинок, на місці загального проїзду до двору з боку квартири АДРЕСА_4 встановили ворота.
Позивачі, з урахуванням уточненої позовної заяви, просили суд усунути перешкоди в користуванні проїздом до квартири АДРЕСА_5 , шляхом проведення за рахунок відповідачів демонтажу огороджуючих конструкцій веранди «12» квартири АДРЕСА_2 та переносу наружних стін самочинно збудованої літньої кухні літ. «О» з верандою літ. «о» вправо на 0,23 м в сторону правої бокової межі; розборки огорож приквартирних ділянок квартири АДРЕСА_2 (в районі сараю літ. «н») та металевої огорожі разом з воротами, які закривають проїзд (проход) до прибудинкової території провулку Санаторний в м. Одеса з боку санаторія «Магнолія»; знесення самочинно зведених власниками квартири АДРЕСА_3 малоцінних одноповерхових споруд у дворі, що прилягають до правої бокової межі ділянки під літ. «О» літня кухня, «о» веранда, «Н». «н» - сараї, «Г» гараж за власний рахунок, заборонити будь-яким особам перешкоджати їм користуватися загальним проїздом до своєї квартири АДРЕСА_4 , яка належить їм на праві власності та двору вказаного будинку з боку санаторія «Магнолія».
У квітні 2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності та права користування майном, в обґрунтування якої зазначили, що на час проведення реконструкції квартири позивачами отримано згоду власників суміжних ділянок, зокрема і попереднього власника квартири АДРЕСА_4 . Зазначають, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_4 знаходиться у спільному користуванні власників квартир, розташованих на вказаній земельній ділянці. Встановлений між сусідами порядок користування земельною ділянкою дає можливість встановити окреме від інших квартир користування позивачами частиною земельної ділянки на якій розташована квартира АДРЕСА_3 , яка фактично є одноквартирним житловим будинком та підсобними спорудами.
Позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог просили суд визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках право власності на самочинно реконструйовану двоповерхову квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 131,5 кв.м. Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 право користування підсобними спорудами, позначеними на технічному плані під літерами «О» площею 21 кв.м, «Н» площею 24 кв.м та гаражем, площею 24 кв.м. Встановити за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 порядок окремого від інших власників квартир за адресою: АДРЕСА_4 , користування частиною земельної ділянки по АДРЕСА_6 , на якій розташовані квартира АДРЕСА_3 , гараж та підсобні споруди.
У жовтні 2011 року Одеська міська рада звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в обґрунтування якого зазначила, що відповідачі провели самочинну реконструкцію належної ним квартири АДРЕСА_2 без виготовлення проекту, без отримання необхідних дозволів та погоджень на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.
Одеська міська рада просила суд зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 привести належну їм квартиру АДРЕСА_3 до первісного стану, загальною площею - 49,20 кв.м, згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.04.1996 року, видного УЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради та технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , станом на 20.03.1996 року, шляхом знесення самочинно здійсненої надбудови другого поверху з верандою над квартирою АДРЕСА_2 за рахунок відповідачів. Знести самочинно зведені літ. «О» - літня кухня, літ. «Н», «н» - сараї, літ. «Г» - гараж, огорожу, ворота за рахунок відповідачів. Зобов`язати звільнити самочинно захоплену земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси суду від 13.06.2013 року позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволені. Зобов`язано відповідачів привести квартиру АДРЕСА_2 у первісний стан. Знести за власний рахунок самочинно зведені літню кухню літ. «О», два сараї літ. «Н», «н», гараж літ. «Г», огорожу, ворота. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку по АДРЕСА_4 . Позов ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено частково. Заборонено будь-яким особам перешкоджати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 користуватися загальним проїздом до квартири АДРЕСА_7 з боку санаторія «Магнолія». У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18.10.2013 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованих об`єктів та звільнення земельної ділянки та позов ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та знесення самочинно збудованих споруд задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 знести за власний рахунок самочинно зведені та розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 ; - сарай літера «н»; гараж літера «Г»; металеву огорожу разом з воротами, які закривають прохід до придомової території з АДРЕСА_6 з боку санаторія «Магнолія». Заборонено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкоджати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 користуватися загальним проходом, шириною 3,17 м., висотою - 2,00 м., до придомової території з АДРЕСА_6 з боку санаторія «Магнолія». В задоволенні решти позовних вимог Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року рішення Прморського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 18.10.2013 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_1 . Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» про визнання недійсними правочинів, в обґрунтування якого послались на те, що ОСОБА_1 не є власником гаражу та сараю за адресою: АДРЕСА_8 , територія двору на якій останні розташовані є місцем загального користування мешканців будинку АДРЕСА_4 .

Позивачі просили суд визнати недійсними з моменту укладення між ОСОБА_1 та КП «ЖКС «Фонтанський» договори обслуговування гаражу та сараю: № 4/315 від 25.02.2013 року; № 4/315 від 01.12.2014 року; № Ф4/б/н від 13.04.2013 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса суду від 09.09.2014 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 2-11580/11 та цивільну справу № 522/2582/14-ц за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , КП ЖКС «Фонтанський» про визнання правочину недійсним. Присвоєно справам єдиний номер 2-11580/11.

Короткий зміст рішень суду

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 02 грудня 2022 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованих об`єктів та звільнення земельної ділянки залишив без задоволення, позов ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про приведення квартири у первісний стан та зобов`язання звільнити проїзд залишив без задоволення, позов ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» про визнання договорів недійсними залишив без задоволення та зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права власності залишив без задоволення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовів виходив з таких підстав. Щодо позовних вимог про приведення квартири АДРЕСА_3 у первісний стан зазначив, що із декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД № , вбачається, що видавши цей документ Інспекція державного архітектурного-будівельного контролю в Одеській області засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкту нерухомості, квартиру АДРЕСА_3 , проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердила його готовність до експлуатації, тому відсутні підстави вважати вищевказану квартиру самочинно реконструйованою. Враховуючи викладене суд першої інстанції вважав безпідставними твердження про порушення внаслідок проведеної реконструкції прав та законних інтересів позивачі та ухвалення рішення про відновлення її стану на підставі ст. 376 ЦК України.

Щодо позовних вимог Одеської міської ради про звільнення земельної ділянки та позовних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відновлення проїзду, суд першої інстанції виходив з того, що після реконструкції квартири АДРЕСА_3 до її складу увійшли підсобні приміщення: літня кухня літ. «О» та веранда літ. «о», які знаходяться на місці, на якому за твердженням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , має бути спірний проїзд.

Таким чином, звільнення земельної ділянки та організація спірного проїзду передбачає приведення реконструйованої квартири АДРЕСА_3 у первісний стан, який існував до реконструкції, що є неможливим в силу існування декларацій про початок будівництва та готовності квартири до експлуатації, а також чинного свідоцтва про право власності, в якому враховано проведення реконструкції.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги висновки експертів № 9388 від 21.01.2009 року та № 6253/6254 від 24.11.2009 року.

Суд першої інстанції вважав, що відсутність спірного проїзду права ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не порушує, організація проїзду суперечить будівельним та іншим нормам та правилам, про що зазначено в висновку експертизи № 3483 від 28.04.2017 року. Окрім того зауважив, що зі схематичного плану садибної ділянки станом на 06.01.1952 рік та на 1968 рік вбачається, що спірного проїзду не існувало.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 суд першої інстанції вважав такими, що не підлягають задоволенню через недоведеність вчинення відповідачами за зустрічним позовом перешкод позивачам за зустрічним позовом у здійсненні права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , КП «ЖКС «Фонтанський» про визнання договорів: № 4/315 від 25.02.2013 року ; № 4/315 від 01.12.2014 року; № Ф4/б/н від 13.04.2013 року недійсними вважав, такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не доведено яким чином вказані договори порушують їх права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Одеська міська рада просить рішення Приморського районного суду м. Одеса від 02 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованих об`єктів та звільнення земельної ділянки скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Одеська міська рада посилається на те, що власниками квартири АДРЕСА_3 , здійснено реконструкцію, чим збільшено квартиру з 49,2 кв.м до 131,5 кв.м за рахунок надбудови другого поверху та спорудження самочинних будівель на земельній ділянці комунальної власності, які не були відведені для такої мети. Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24.11.2009 року підсобні приміщення у дворі будинку АДРЕСА_4 є самовільними побудовами, оскільки на них відсутні правовстановлюючі документи. Зауважує, що декларацію про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції квартири без змін геометричних розмірів зареєстровано через 10 років після закінчення будівництва. Судом першої інстанції не з`ясовано питання будівництва, проведеного відповідачами на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, а враховано лише факт наявності правовстановлюючих документів.

Скаржник посилається на те, що реєстрація права власності відповідачів на самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Зазначає, що як на момент розгляду справи, так і після винесення рішення триває порушення прав територіальної громади м. Одеси, оскільки земельна ділянка у власність чи користуванні відповідачам не надавалась.

(2) Позиція інших учасників справи

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2023 року у вказаній справі визначено склад колегії суддів: Чорна Т.Г головуючий суддя, судді: Орловська Н.В., Пузанова Л.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2023 року справа розподілена суддям Ігнатенко П.Я. (головуючий суддя), Орловській Н.В., Пузановій Л.В.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 17.04.2023 року відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та ухвалою від 25.05.2023 року призначив справу до розгляду.

Вища рада правосуддя рішенням від 30.05.2023 року № 567/0/15-23 вирішила достроково закінчити відрядження суддів Херсонського апеляційного суду до Одеського апеляційного суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2023 року в даній справі визначено головуючим суддю Коновалову В.А. у зв`язку з закінченням відрядження судді Ігнатенко П.Я.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, зазначаючи про те, що декларація про готовність квартири до експлуатації свідчить про відсутність статусу самочинно збудованого майна. Одеська міська рада реєстрацію вказаної декларації не оскаржувала, тому та теперішній час не має права стверджувати про її незаконність. Також вважає, що скаржником підміняються поняття прийняття до експлуатації та реєстрація права власності. Вважає висновок суду першої інстанції щодо неприйняття до уваги висновків експерта від 21.01.2009 року та 24.11.2009 року правильними. Звільнення земельної ділянки та організація спірного проїзду передбачає приведення реконструйованої квартири АДРЕСА_3 у первісний стан, який існував до реконструкції, що є неможливим в силу існування декларацій про початок будівництва та готовності квартири до експлуатації, а також чинного свідоцтва про право власності, в якому враховано проведення реконструкції. На що звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 29.01.2014 року , скасовуючи ухвалене у даній справі Апеляційним судом Одеської області рішення від 18.10.2013 року.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 26.02.2024 року залучив ОСОБА_6 до участі у справі № 2/1522/11580/11 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованих об`єктів та звільнення земельної ділянки, за участю прокурора Приморського району міста Одеси, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - виконавчий комітет Одеської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні, організацію проїзду, знесення самочинно збудованих підсобних споруд, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради та за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» про визнання договорів недійсними, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Одеська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як правонаступника прав та обов`язків ОСОБА_7 .

У судовому засіданні представник скаржника просив апеляційну каргу задовольнити, рішення в оскаржуваній частині скасувати.

ОСОБА_6 у судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

ОСОБА_2 у судовому засіданні просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

ОСОБА_9 у судовому засіданні оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Одеська міська рада, Виконавчий комітет Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,Департамент архітектури та містобудування ОМР судові повістки отримали в особистих кабінетах Електронного суду 22.04.2024 року, що підтверджується довідками.

Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із тексту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованих об`єктів та звільнення земельної ділянки, в іншій частині нікім із учасників процесу не оскаржується, тому не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24 жовтня 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині позову Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення земельної ділянки та організація спірного проїзду передбачає приведення реконструйованої квартири АДРЕСА_3 у первісний стан, який існував до реконструкції, що є неможливим в силу існування декларацій про початок будівництва та готовності квартири до експлуатації, а також чинного свідоцтва про право власності, в якому враховано проведення реконструкції.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги висновки експертів № 9388 від 21.01.2009 року та № 6253/6254 від 24.11.2009 року.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі в частині позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованих об`єктів та звільнення земельної ділянки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда або інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони: 1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) чи з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом; 4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).

Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (пункт б частини 1 статті 80 ЗК України).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (частини 1 та 2 статті 83 ЗК України).

У частині 2 статті 152 ЗК України зазначено, що лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Виходячи зі змісту ст.12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення державного контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду (зокрема, справа № 1940/1655/18), за якою будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є самовільним заняттям земельної ділянки.

У постанові від 15 листопада 2023 року (справа № 916/1174/22) Велика Палата Верховного Суду, зокрема, виснувала, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Однак як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Для цього їм необхідно дотримуватися чіткого алгоритму дій, передбаченого в ст. 376 ЦК України.

Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, можливі способи захисту прав особи власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені ст. 376 ЦК України.

Якщо позивач прагне захистити свої права, порушені внаслідок самочинного будівництва, він має право звернутися до суду з позовною вимогою, сформульованою відповідно до положень частин 4 або 5 ст. 376 ЦК України.

Тобто позивач може подати позов про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості (ч. 5 ст. 376 ЦК України) або про знесення спірного об`єкта нерухомості (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.04.1996, виданого УЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради, квартира АДРЕСА_2 загальною площею 49,2 кв.м належить на праві загальної спільної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 06.05.2006 року квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_6 ,, ОСОБА_7 на праві спільної власності.

Із листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-07/4469 від 14.09.2011 вбачається, адресованого Одеській міській раді, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 самовільно збудували господарські споруди, зайняли загальний проїзд до будинку АДРЕСА_4 .

Згідно листа Інспекції ДАБК в Одеській області від 29.04.2011, власник квартири АДРЕСА_2 виконав роботи з реконструкції квартири без дозволу інспекції ДАБК, до нього застосовано штрафні санкції.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянина АДРЕСА_2 , станом на 20.03.1996 року для приватизації, квартира складалася з однієї кімнати житловою площею 20,2 кв.м, кухні площею 7,2 кв.м, вбиральні площею 0,9 кв.м, коридорів площею 2,0 та 3,2 кв.м, комор площею 6,9 кв.м та 8,2 кв.м. Загальна площа квартири становила 49,2 кв.м.

Листом від 22.06.1998 № ОО-447/ОП виконком Приморської райадміністрації м. Одеси повідомив власника квартири АДРЕСА_2 про те, що Приморська рай адміністрація не заперечує проти поновлювального ремонту квартири в межах існуючої будівлі. Кінцеве рішення буде прийнято після надання висновків про погодження у відповідності із запитами.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.03.1998 року колишні власники квартири АДРЕСА_8 , не заперечувала проти будівництва другого поверху над квартирою АДРЕСА_3 .

В 1998 році Одеською філією ГПІІ «Укрпроектреконструкція» виготовлено проект № 222 надбудови другого поверху квартири АДРЕСА_3 . На схемі генплану цього проекту проїзд з Санаторного провулку з боку санаторія «Магнолія» не зазначено.

Проект реконструкції квартири АДРЕСА_3 був погоджений СЕС Приморського району м. Одеси (лист від 14.07.1998 року № 742), СГПЧ-2 з охорони Приморського району м. Одеси (лист від 09.09.1998 № 277). Згідно з листом УАМ виконкому Одеської міськради від 21.12.1998 року проект реконструкції квартири направляється на розгляд найближчого засідання містобудівної ради.

У відповідності до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 від 11.05.2001 року, власниками якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , жилі і підсобні приміщення квартири розміщені на 1, 2 поверсі 2-поверхового будинку, являють собою окрему квартиру, що складається з 5 жилих кімнат (1 кімната - 10,0 кв.м, 2 кімната - 22,1 кв.м, З кімната - 11,3 кв.м, 4 кімната - 10,4 кв.м, 5 кімната - 22,1 кв.м (жила площа квартири - 75,9 кв.м), кухні окремої - 6.9 кв.м, санвузлу -2,1 кв.м, коридорів - 0,7; 14,5; 13,4 кв.м, веранди 17,2 кв.м, кладочки 0,8 кв.м. Загальна площа квартири 131,5 кв.м. В техпаспорті наявний штамп про самочинну реконструкцію.

05.02.2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області зареєстровано декларацію за № ОД 69 про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції квартири АДРЕСА_2 без зміни геометричних розмірів та цільового призначення.

11.02.2013 Інспекцією державного архітектурного-будівельного контролю в Одеській області зареєстровано декларацію № ОД 76 про готовність об`єкта до експлуатації квартири АДРЕСА_3 , відповідність проведеної реконструкції проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. Площа квартири після реконструкції 161,5 кв.м.

Звертаючись до суду із позовом Одеська міська рада просила зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 привести квартиру до первісного стану загальною площею 49,2 кв.м шляхом знесення самочинно здійснену надбудову другого поверху з верандою над квартирою АДРЕСА_2 за власний рахунок; знести самочинно зведені літню кухню літ. «О», сараї -літ. «Н», «н», гараж літ. «Г», огорожу, ворота; звільнити самочинно захоплену земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , в обґрунтування зазначивши, що відповідачі провели самочинну реконструкцію належної ним квартири АДРЕСА_3 без виготовлення проекту, без отримання необхідних дозволів та погоджень та самочинно збудували господарські споруди на площі близько 100 кв.м, а саме: літню кухню, два сараї, гараж, огорожу, ворота на земельній ділянці яка відповідачам у користування чи власність не давалась, чим порушили права Одеської міської ради, як власника земельної ділянки.

Щодо позовних вимог Одеської міської ради про приведення квартири до первісного стану загальною площею 49,2 кв.м шляхом знесення самочинно здійснену надбудову другого поверху з верандою над квартирою АДРЕСА_2 за власний рахунок, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справ № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Одеська міська рада в позовній заяві посилається на те, що відповідачі, здійснюючи самочинне будівництво по АДРЕСА_4 , порушили права Одеської міської ради, як власника земельної ділянки.

Проте, як в позовній заяві не викладені обставини, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, представником позивача не обґрунтовано, яким чином самочинно здійснена відповідачами надбудова другого поверху з верандою над квартирою АДРЕСА_2 порушує права Одеської міської влади як власника земельної ділянки.

Із матеріалів справи вбачається, що внаслідок здійсненої відповідачами надбудови другого поверху з верандою над квартирою АДРЕСА_2 сталася зміна геометричного розміру квартири, збільшено площу квартири без зайняття земельної ділянки (прибудинкової території).

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 715/2316/18 (провадження № 61-3755св20) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що позовні вимоги Одеської міської ради про зобов`язання відповідачів привести квартиру до первісного стану загальною площею 49,2 кв.м шляхом знесення самочинно здійсненої надбудови другого поверху з верандою над квартирою АДРЕСА_2 за власний рахунок не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів достатніми та допустимими доказами щодо порушення права Одеської міської ради як власника землі, здійсненою відповідачами надбудови другого поверху з верандою над квартирою АДРЕСА_2 , якоюзміною геометричний розмір квартири, без зайняття земельної ділянки.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Європейській суд з прав людини по справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Щодо позовних вимог Одеської міської ради про зобов`язання відповідачів знести самочинно зведені літню кухню літ. «О», сараї -літ. «Н», «н», гараж літ. «Г», огорожу, ворота, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 18.10.2013 року у цій справі скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ухвалі зазначено, що вирішуючи спір, суд не звернув уваги на те, що на підставі договору від 25 лютого 2013 року № 4/315 та договору від 13 квітня 2013 року (б/н) відповідачі користуються приміщеннями (сарай та гараж) та сплачують за користування ними та фактично зобов`язав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 знести за власний рахунок сарай та гараж, які їм не належать.

Вкопії схематичного плану земельної ділянки по АДРЕСА_4 , станом на 15.04.1968 року, який міститься в матеріалах справи, наявний гараж літ. «Г», сараї літ. «Л», «М», «З», «Н», «О», «И», «П», «Р», «Ж».

Згідно довідки КП ЖКС від 11.02.2008 року, ОСОБА_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_8 користується підсобним приміщенням (сараєм), який розташований у дворі за вищевказаною адресою та підтримує його у задовільному стані.

25 лютого 2013 року між КП ЖКС «Фонтанський» та ОСОБА_1 укладено договір про визначення порядку користування тимчасово встановленого гаражу, що розташований по АДРЕСА_4 за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалась щомісячно здійснювати оплату за користування вказаним гаражем.

13 квітня 2013 року між КП ЖКС «Фонтанський» та ОСОБА_1 укладено договір про визначення порядку користування підсобним приміщенням (сараєм), розташованим АДРЕСА_4 за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалась щомісячно здійснювати оплату за займане підсобне приміщення.

Відповідно до довідки КП ЖКС «Фонтанський» від 24.10.2013 року ОСОБА_1 станом на 01.10.2013 року заборгованості по комунальним послугам (ДСПТ, в/сміття, сарай, гараж) не має. Сарай та гараж на балансі КП ЖКС «Фонтанський».

Посилання в апеляційній скарзі на висновки експертів від 21.01.2009 року та від 24.11.2009 року не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно висновку № 3483 судової будівельно-технічної експертизи від 28.04.2017 року, здійсненої на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2015 року, сарай, гараж, які розташовані по АДРЕСА_4 згідно з схематичним планом земельної ділянки під літерами «Н», «н» і «Г», знаходяться в користуванні ОСОБА_1 згідно договорів, укладених ЖКС «Фонтанський» з ОСОБА_1 та взимається помісячна плата.

Конфігурація розміщення несучих та огороджувальних конструкцій квартири АДРЕСА_2 була змінена шляхом приєднання підсобних приміщень (раніше надвірних споруд літ. «О» та літ «о»), які перебували в користуванні у ОСОБА_1 і Шумляковських до загальної площі квартири АДРЕСА_3 .

Зазначені обставини свідчать про те, що літня кухня літ. «О», сараї - літ. «Н», «н», гараж літ. «Г» перебували у користуванні відповідачів, за які останніми сплачувалися кошти, що свідчить про не здійснення відповідачами будівництва вказаних споруд.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Позивачем Одеською міською радою як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так під час розгляду в суді апеляційної інстанції, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду доказів на підтвердження обставин, що наявності втручання відповідачами у право власності територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку по АДРЕСА_4 шляхом самочинного зведення літньої кухні літ. «О», сараї -літ. «Н», «н», гаражу літ. «Г».

Однак суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та, дійшовши обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, при цьому помилився щодо мотивів такої відмови.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради, проте помилився щодо мотивів, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Одеської міської радизадовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеса від 02 грудня 2022 рокув оскаржуваній частині змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Н.В. Стахова