РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року

м. Рівне

Справа № 562/635/24

Провадження № 22-ц/4815/1066/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

за участю: Ярмольчук В.С. ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ярмольчука Віталія Сергійовича на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 липня 2024 року у справі за позовом неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Здолбунівська міська рада Рівненської області, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

В лютому 2024 року неповнолітній ОСОБА_2 звернувся до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 , яким просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що останніми роками його матір ОСОБА_3 постійно нехтувала сімейними цінностями, не цікавилася ним та не брала участі у його вихованні, не проявляє батьківського піклування та не допомагає матеріально. В грудні 2022 року батько ОСОБА_4 звертався до суду з позовом про визначення місця його проживання разом із ним, однак через досягнення чотирнадцятирічного віку позов залишено без розгляду. У вересні 2023 року батько також звертався з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, який також було залишено без розгляду. З трьох річного віку він хворіє на хворобу, яку не можуть встановити, лікарі в Україні є безсилими, рекомендовано продовжити лікування в іноземній державі. Внаслідок введення військового стану він не може виїхати за кордон з батьком на лікування, оскільки матір ОСОБА_3 відмовляється його супроводжувати. А тому остання має бути позбавлена батьківських прав, оскільки така негативна поведінка погано впливає на його виховання, психічне та моральне здоров`я.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 липня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ярмольчук В.С., подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відсутність належної участі відповідачки у вихованні дитини має бути оцінена як невиконання її обов`язків, що веде до порушення моїх прав. Неповнота доказів, наданих відповідачем, стосовно виконання батьківських обов`язків, є ще одним доказом неналежного виконання обов`язків. Відповідач не надала адекватних доказів своєї участі в житті дитини. Суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність доказів, що вказували б на невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, що є порушенням частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України та призвело до неправильних висновків суду.

Вказує, що суд не надав оцінки доказам щодо стану здоров`я дитини та ігнорування матір`ю необхідності лікування і відповідного догляду.

Також судом не враховано висновок опіки про доцільність позбавлення батьківських прав, а також визнання відповідачкою позовних вимог.

Крім того, свідчення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили довготривалу відсутність матері та її нездатність забезпечити мої базові потреби, були теж проігноровані судом.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від імені ОСОБА_3 на електронну пошту суду надійшла заява, якою стверджує про визнання апеляційної скарги та відсутності заперечень щодо позбавлення її батьківських прав.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про народження є батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_3 , шлюб між якими рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 червня 2013 року розірвано.

З характеристики, наданої за місцем навчання неповнолітній ОСОБА_2 забезпечений усім необхідним, мати перебуває за кордоном та зі слів останнього більше року не спілкується, але і раніше часто відлучалася з дому в справах (вела підприємницьку діяльність). Більший вплив на сина завжди мав батько ОСОБА_4 , з яким він проживає.

Згідно затвердженого рішенням виконкому Здолбунівської міської ради Рівненської області від 26 квітня 2024 року №122 висновку, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 .

З виписки із медичної карти хворого №574 вбачається, що ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікування в КНП «Міська дитяча лікарня» Рівненської міської ради з 14 по 19 лютого 2024 року з основним діагнозом «Виснаження об`єму рідин організму», супутніми «Функціональна диспепсія та гострий назофарингіт» та після лікування рекомендовано нагляд педіатра, карбонат одна капсула два рази в день десять днів, санітарно-епідемічний режим, корекція харчування, консультація гастроентеролога.

За лікарським заключенням від 17 жовтня 2023 року ОСОБА_2 лікується амбулаторно та стаціонарно з діагнозом «Дискінезія жовчовивідних шляхів з появами диспанкреатиту. Синдром мальабсорбції. Вторинна анемія».

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до частини першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь яких доказів наявності виключних обставин, які б давали підстави для позбавлення батьківських справ відповідачки суду не надано. Матеріали справи не містять даних про порушення відповідачкою громадського порядку, зловживання спиртними та (або) наркотичними засобами, негативну характеристику її особистих якостей та способу життя.

Щодо висновку органів опіки про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, то колегія суддів погоджується з оцінкою місцевого суду.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року)».

Висновок не містить даних, які б підтверджували пояснення неповнолітнього ОСОБА_2 та об`єктивно характеризують ОСОБА_3 як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не містить відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батька та мати, які після розлучення проживають окремо, чи інших документів, які стосуються справи, зокрема, про матеріальний та сімейний стан відповідача тощо, на підставі яких орган опіки та піклування дійшов саме такого висновку.

Крім того, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції з огляду на положення частини 6 статті 19 СК України, правильно не погодився з цим висновком.

Думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав матері призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Проте таких обставин, у справі, що переглядається в апеляційному порядку, не встановлено.

Відповідачка безпосередньо до суду першої інстанції подала заяву про визнання позову.

Стосовно вказаної заяви, колегія суддів зазначає наступне.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, колегія суддів вважає, що визнання позову про позбавлення батьківських прав відповідачкою, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що матір дитини є особливо неблагонадійною та спілкування з нею суперечить інтересам дитини, а також доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також не обґрунтував в чому полягає захист інтересів дитини при позбавленні відповідачки батьківських прав і яким чином це сприятиме захисту таких інтересів, що свідчить про відсутність правових підстав для позбавлення матері батьківських прав.

Доводи, що позбавлення батьківських прав забезпечить можливість лікування та навчання дитини за кордоном суд відхиляє, оскільки вони також не обґрунтовані належними доказами.

Висновку органу опіки і піклування, медичній документації, показанням свідків місцевий суд надав належну оцінку з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_3 , а також того, що застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування по доводам апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375,382, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ярмольчука Віталія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2024 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.