Справа № 562/635/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"02" липня 2024 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Ярмольчук В.С.,

представник третьої особи: Галуза В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Здолбунівська міська рада Рівненської області, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

У поданій в суд заяві неповнолітній ОСОБА_1 просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що останніми роками його матір ОСОБА_2 постійно нехтувала сімейними цінностями, не цікавилася ним та не брала участі у його вихованні, не проявляє батьківського піклування та не допомагає матеріально. В грудні 2022 року батько ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визначення місця його проживання разом із ним, однак через досягнення чотирнадцятирічного віку позов залишено без розгляду. У вересні 2023 року батько також звертався з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, який також було залишено без розгляду. З трьох річного віку він хворіє на хворобу, яку не можуть встановити, лікарі в Україні є безсилими, рекомендовано продовжити лікування в іноземній державі. Внаслідок введення військового стану він не може виїхати за кордон з батьком на лікування, оскільки матір ОСОБА_2 відмовляється його супроводжувати. А тому остання має бути позбавлена батьківських прав, оскільки така негативна поведінка погано впливає на його виховання, психічне та моральне здоров`я.

Відзив на позов відповідач не подавала.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, необхідність позбавлення батьківських прав відповідача також пояснив бажанням виїхати в Польщу на навчання разом із батьком, оскільки відповідач ОСОБА_2 не може матеріально забезпечити його проживання та навчання за кордоном, хоча фактично вона там проживає та працює.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце судового засідання неодноразово повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України за місцем її фактичного проживання, клопотань про відкладення розгляду справи в зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило. Згідно поданих заяв відповідач щодо задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу без її участі.

Представник Здолбунівської міської ради Рівненської області висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав підтримала, пояснивши, що при спілкуванні із ОСОБА_2 остання не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав.

Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи суд дійшов такого висновку.

Установлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про народження є відповідач батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_2 , шлюб між якими рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 червня 2013 року розірвано.

Зі змісту ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1)не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

З роз`яснень, які містяться в пунктах 15-18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Тлумачення пункту 2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З характеристики, наданої за місцем навчання неповнолітній ОСОБА_1 забезпечений усім необхідним, мати перебуває за кордоном та зі слів останнього більше року не спілкується, але і раніше часто відлучалася з дому в справах (вела підприємницьку діяльність). Більший вплив на сина завжди мав батько ОСОБА_3 , з яким він проживає.

Обставини перебування відповідача за кордоном підтвердили свідок ОСОБА_4 , яка бачила ОСОБА_2 в Україні востаннє на початку 2023 року, а свідок ОСОБА_5 - в лютому 2024 року, однак належних та допустимих в доказів виїзду ОСОБА_2 за кордон та перебування за межами України тривалий час з огляду на подані нею до суду заяви від 05 березня 2024 року, 02 травня 2024 року та 27 травня 2024 року про розгляд справи без її участі, позивачем не надано, тому такі показання свідків судом оцінюються критично.

Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії - він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 500/6325/17, постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі №523/11247/19.

Згідно затвердженого рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської ради Рівненської області від 26 квітня 2024 року №122 висновку, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Поданий до суду висновок ґрунтується лише на згоді відповідача на позбавлення її батьківських прав та повідомлених неповнолітнім ОСОБА_1 обставинах, що матір не займається його вихованням та утриманням, не спілкується з ним, не проживає з сім`єю протягом тривалого часу та не надає відповідних дозволів на виїзд за кордон з метою проведення медичного обстеження та лікування, без надання оцінки можливим причинам ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Водночас, проживання ОСОБА_2 окремо від неповнолітнього сина ОСОБА_1 , який проживає з батьком ОСОБА_3 та відповідно до ч.3 ст.160 СК України місце свого проживання (з матір`ю чи батьком) з 28 січня 2023 року визначається ним самостійно, після розлучення подружжя в 2013 році є логічним, а тому такі обставини непроживання відповідача зі сім`єю протягом тривалого часу не можуть бути підставою для визнання її батьківських прав.

Указаний висновок органу опіки та піклування не містить даних, які б підтверджували пояснення неповнолітнього ОСОБА_1 та об`єктивно характеризують ОСОБА_2 як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не містить відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батька та мати, які після розлучення проживають окремо, чи інших документів, які стосуються справи, зокрема, про матеріальний та сімейний стан відповідача тощо, на підставі яких орган опіки та піклування дійшов саме такого висновку, тому є недостатньо обґрунтованим і не може бути прийнятий судом.

А згідно ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Неявка ОСОБА_2 в квітні 2024 року на комісію органу опіки та піклування Здолбунівської міської ради Рівненської області, повідомивши про перебування за кордоном, а також в судові засідання, з огляду на введений в країні воєнний стан та заборону виїзду військовозобов`язаних чоловіків, також унеможливила з`ясування судом дійсних причин її згоди на позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_1 та наявність наведених позивачем обставини ухилення від виконання батьківських обов`язків.

З виписки із медичної карти хворого №574 вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікування в КНП «Міська дитяча лікарня» Рівненської міської ради з 14 по 19 лютого 2024 року з основним діагнозом «Виснаження об`єму рідин організму», супутніми «Функціональна диспепсія та гострий назофарингіт» та після лікування рекомендовано нагляд педіатра, карбонат одна капсула два рази в день десять днів, санітарно-епідемічний режим, корекція харчування, консультація г/ентеролога.

За лікарським заключенням від 17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 лікується амбулаторно та стаціонарно з діагнозом «Дискінезія жовчевивідних шляхів з появами диспанкреатиту. Синдром мальабсорбції. Вторинна анемія».

Досліджені судом медичні документи не свідчать про безсилість лікарів в Україні щодо встановлення діагнозу та лікування неповнолітнього ОСОБА_1 , безумовного лікування останнього саме в іноземній державі, а обставини проходження лікування ОСОБА_1 з 09 до 14 березня 2022 року в Польщі необхідності продовження лікування саме в Польщі не підтверджують, надані документі подані на іноземній мові без перекладу.

Будь-яких доказів відмови відповідача в наданні матеріальної допомоги для неповнолітнього ОСОБА_1 чи наявності заборгованості зі сплати аліментів позивач в суд не надав, пояснюючи тим, що з позовом про стягнення аліментів батько не звертався та він знаходиться на його утриманні, а небажання матері спілкуватися з ним мотивує відсутністю будь-якого спілкування з нею протягом останнього року, хоча маючи відповідні засоби зв`язку позивач також не здійснював спроб поговорити з матір`ю.

Показання свідка ОСОБА_6 , яка на прохання ОСОБА_3 більше року приходить раз на два тижні готувати їжу для неповнолітнього ОСОБА_1 також не доводять обставин ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а підтверджують лише обставини піклування батька про свого сина, який вирішив проживати з ним.

Доводи позивача щодо бажання навчатися за кордоном та виїзд на навчання за межі України саме разом з батьком призовного віку в умовах оголошених Указом Президента України №64/2022 в країні воєнного стану з 24 лютого 2022 року та Указом Президента України №65/2022 «Про загальну мобілізацію» військовозобов`язаних, резервістів та запровадженої заборони на виїзд чоловіків за кордон не є переконливими та не є підставою для позбавлення батьківських прав його матері, оскільки такі підстави регламентовані лише положеннями Сімейного кодексу України, а неможливість виїзду неповнолітнього ОСОБА_1 , який має, зокрема, повнолітніх рідну сестру та брата, на навчання за кордон без батька з іншими родичами та безпричинної відмови відповідача в здійсненні супроводу дитини на навчання належними та допустимими доказами не доведена.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька/мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені, а тому в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.258-273, 351 - 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 10 липня 2024 року.

Суддя: