ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/792/21 Номер провадження 22-ц/814/755/24Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Гальонкін С.А., Чумак О.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 липня 2023 року, постановлене суддею Турченко Т.В. (повний текст складено 18 липня 2023 року),

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання,

в с т а н о в и в:

11.02.2021 ТОВ «Харківгаз Збут» звернулося в Ленінський районний суд м.Харкова із указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з газопостачання за період із 01.07.2015 по 31.12.2020 у розмірі 19 449,74 грн., пеню у розмірі 69,78 грн., 3% річних у розмірі 1 925,15 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 699,57 грн. та 2 102,00 грн. судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг із постачання природного газу, які надаються ТОВ «Харківгаз Збут» за адресою: АДРЕСА_1 , із яким на підставі статей 633, 634, 641, 642 ЦК України, на невизначений строк, укладено договір постачання природного газу.

Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам було офіційно опубліковано ТОВ «Харківгаз Збут» в газеті «Слобідський край» №156 від 31.12.2015 та розміщений на офіційному сайті товариства (https://khgaszbut.104.ua).

Відповідач приєднався до умов Типового договору шляхом фактичного споживання природного газу офіційного опублікування договору ТОВ «Харківгаз Збут» та сплатою рахунку (квитанції) постачальника за поставлений природний газ.

Із підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язання зі сплати вартості отриманих послуг за період із 01.07.2015 по 31.12.2020 утворилася заборгованість у розмірі 19 449,74 грн., заявлена позивачем до стягнення включно із пенею - 69,78 грн., 3% річних - 1 925,15 грн. та інфляційними втратами - 3 699,57 грн.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.03.2022 №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей, серед яких, Ленінського районного суду м.Харкова на Київський районний суд м.Полтави.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 12.07.2023 позов ТОВ «Харківгаз Збут» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Харківгаз Збут» заборгованість за спожитий природний газ за період із 01.02.2018 по 31.12.2020 у сумі 18 327,13 грн., 3% річних в сумі 1 812,37 грн., інфляційна втрати в сумі 3 168,56 грн. та судовий збір в сумі 2 270,00 грн., а всього 25 588, 06 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню в межах строку позовної давності за період із 01.02.2018 по 31.12.2021.

Відповідач із рішенням суду першої інстанції не погодився та оскаржив його до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити справу; у нарахуванні додаткових платежів (штрафних санкцій) відмовити; визнати вірними його розрахунки суми нарахувань у позові, враховуючи строк позовної давності.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції послався на висновок, який у справі відсутній, та залишив не вирішеним його клопотання про витребування доказів.

Наголошує, що звертався в суд із клопотанням про відкладення розгляду справи на післявоєнний стан, оскільки участь у судових засіданнях під час обстрілів та бомбардувань становить загрозу для життя та здоров`я. Таке клопотання суд залишив не вирішеним, безпідставно вказавши у мотивувальній частині рішення, що відповідач про причини неявки суд не повідомив. Наведене мало наслідком позбавлення його судом можливості ознайомитися із уточнюючими розрахунками позивача, надати суду пояснення по суті спору з урахуванням відповідей представника позивача на поставлені ним питання.

Звертає увагу, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру заборгованості, яка була постановлена до стягнення виключно на підставі усних пояснень позивача. Тоді як наведений ним, відповідачем, у відзиві контррозрахунок суд залишив поза увагою, як і положення Закону України №530-ІХ від 17.03.2020, яким заборонено нарахування санкцій за несвоєчасну сплату житлово-комунальних послуг.

Вважає, що в судовому засіданні 12.07.2023 суд було введено в оману, оскільки з початком війни ТОВ «Харківгаз Збут» припинило надання послуг, а їх функції наразі виконує Нафтогаз Україна.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18.09.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 12.07.2023 по справі №642/792/21 - передано за територіальною підсудністю до Полтавського апеляційного суду.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 14.12.2023 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі; закінчено підготовчі дії та призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

28.12.2023 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а рішення без змін.

Вважає, що відповідач пропустив строк на апеляційне оскарження судового рішення обраховуючи його від 21.07.2023, наступного дня від дати доставки рішення до Електронного суду.

Із підстав, раніше викладених у позовній заяві, доводить, що між сторонами на підставі публічного договору склалися фактичні договірні відносини щодо послуг з приводу постачання природного газу, зобов`язання за якими відповідач належним чином не виконує. Тоді як наведені у розрахунку заборгованості (фінансовому стані) обсяги спожитого природного газу визначені Оператором ГРМ, яким є АТ «Харківміськгаз».

Зазначає, що нарахування у порядку ст.625 ЦК України носять компенсаційний, а не штрафний характер, тому положення Закону України №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» застосуванню не підлягають. Тоді як нарахування пені здійснювалося за період прострочення серпень 2019 року - лютий 2020 року, тобто до набрання чинності указаним Законом.

Наголошує, що згідно наявної у матеріалах справи довідки про заборгованість відповідачем було частково сплачено борг, платежі за якими із 01.07.2015 по грудень 2020 року в загальній сумі 1 100,00 грн. (360,00 + 200,00+ 550,00), які у відповідності до п.25 Розділу ІІІ Правил постачання природного газу були зараховані в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення.

Вважає безпідставним застосування строку позовної давності з підстав його переривання вчиненими відповідачем платежами.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам затверджено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 №2500, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1386/27831 та офіційно опубліковано ТОВ «Харківгаз Збут» в газеті «Слобідський край» №156 від 31.12.2015 та розміщений на офіційному сайті товариства (https://khgaszbut.104.ua)./а.с.5-6/

По абоненту ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , о/р НОМЕР_1 складені довідка про нарахування та оплату за природний газ за період із липня 2015 року по грудень 2020 року, яка склала 19 449,74 грн., пеня - 69,78 грн., інфляційні втрати 3 699,57 грн., 3% річних 1 925,15 грн.; зі змісту довідки убачається, що споживачем вчинено платежі: у липні 2019 року - 360,00 грн.; у жовтні 2020 року - 200,00 грн.; у листопаді 2020 року - 550,00 грн./а.с.3/

Згідно із довідкою про заборгованість за природний газ перед ТОВ «Харківгаз Збут» ОСОБА_1 за період із 01.07.2015 по 31.12.2020 загальна сума боргу склала 25 144,23 грн., із яких: 19 449,74 грн. - заборгованість з урахуванням нарахувань за попередній місяць; пеня - 69,78 грн. (нарахована за період із 01.08.2019 по 29.02.2020); інфляційні втрати 3 699,57 грн. (нараховані за період із 01.11.2017 по31.12.2020); 3% річних 1 925,15 грн. (нараховані за період із 01.11.2017 по 31.12.2020)./а.с.22/

14.03.2021 відповідач звернувся в суд із запереченнями на позов, у прохальній частині яких, серед іншого, просив застосувати положення ст.257 ЦК України до вимог про стягнення заборгованості за послуги, а також ст.258 ЦК України - до заборгованості за сумою заборгованості зі штрафних санкцій./а.с.14-16/

Частково задовольняючи вимоги позову, районний суд виходив із того, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, не сплачує за надані послуги з газопостачання, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню включно із пенею та нарахуваннями у порядку ст.625 ЦК України у межах строку позовної давності, тобто із 01.02.2018 по 31.12.2020.

Апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Стосовно порушення норм процесуального закону, колегія суддів враховує наступне.

Згідно із частиною п`ятою статті 14 ЦПК України суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку (ч.6 ст.14 ЦПК України).

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (ч.7 ст.14 ЦПК України).

За змістом частини третьої статті 367 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3).

Із матеріалів справи убачається, що ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 22.03.2023 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 13.04.2023./а.с.50/; судова повістка надіслана відповідачу рекомендованим листом з повідомленням та отримана адресатом 30.03.2023./а.с.53/; 31.03.2023 відповідач ОСОБА_2 звертався в суд із заявою про відкладення розгляду справи до закінченні військового стану чи його відміни/а.с.54-57/; 13.04.2023 розгляд справи не відбувся через неявку сторін та був відкладений на 16.05.2023, про що відповідач був належним чином повідомлений, що підтверджується трекінгом Укрпошта №251/а.с.63,71/; 16.05.2023, з підстав неявки сторін, розгляд справи відкладено на 12.07.2023, обізнаність відповідача про час та місце розгляду справи підтверджується довідкою про доставку електронного документу до електронного кабінету 01.06.2023/а.с.73/

Відтак, відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, не повідомив суд про поважність причин його неявки, а тому районний суд обґрунтовано постановив рішення за його відсутності.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що суд залишив не вирішеним його клопотанням про відкладення розгляду справи на післявоєнний стан, колегія суддів відхиляє, оскільки звернувшись в суд із таким клопотанням будь-яких доказів на підтвердження неможливості прибуття у судове засідання до м.Полтави з поважних причин він не додав. Наслідками розгляду заявленого ним клопотання він не цікавився, хоча після його звернення в суд із таким клопотанням справа неодноразово відкладалася з підстав неявки сторін. Крім того, відповідач не був обмежений у праві участі у розгляді справі в режимі відеоконференції, проте таке право не реалізував, а тому за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Із підстав викладеного, колегія суддів відхиляє, як неспроможні, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом його права ознайомлюватися із уточнюючими розрахунками позивача, надавати суду пояснення по суті спору з урахуванням відповідей представника позивача на поставлені ним питання.

Твердження відповідача, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції послався на висновок, який у справі відсутній, зводяться до незгоди із висновками суду по суті спору. При цьому за правилами ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, який має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними права (п.4 ч.5 ст.12 цього Кодексу). Реалізуючи таке право відповідач мав керуватися положення статті 84 ЦПК України у відповідності до якої учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У справі відсутні докази на підтвердження неможливості відповідачем самостійно надати запитувані докази, а тому їх не витребування судом не має наслідком застосування вимог ч.3 ст.367 ЦПК України.

По суті вимог позову, колегія суддів враховує наступне.

Згідно із п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Виконавцями послуг з постачання та розподілу природного газу є постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор ГРМ, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача (п.1 ч.2 ст.6 цього Закону).

Порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства (ч.1 ст.16 цього Закону).

Взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами природного газу регулюються Законом України від 09 квітня 2015 року №329-VIII «Про ринок природного газу», Кодексом ГРМ, Правилами №2496, Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2498, Типовим договором №2500 та іншими нормативно-правовими актами України.

ТОВ «Харківгаз Збут» відповідно до ліцензії надає послуги з постачання природного газу на території Харківської області.

Відповідно до пункту 3 розділу І Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496, постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог Правил.

Положеннями пункту 5 розділу І Правил визначено, що об`єкт побутового споживача - територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування; побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

Відповідно до положень пунктів 2 і 10 розділу ІІІ Правил постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам було офіційно опубліковано ТОВ «Харківгаз збут» в газеті «Слобідський край» №156 від 31.12.2015 та розміщений на офіційному сайті Товариства (https://khgaszbut.104.ua/ua/gas-supply-agreement?page=2).

Відповідно до п.4 розділу III Правил для забезпечення приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам усіх діючих побутових споживачів, об`єкти яких знаходяться в межах закріпленої території постачальника із спеціальними обов`язками, останній в установленому порядку надсилає кожному побутовому споживачу заяву-приєднання до умов договору. Якщо споживач не повернув постачальнику заяву-приєднання, фактом згоди споживача про приєднання до умов договору (акцептування заяви-приєднання) є сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обов`язками - і факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору таким постачальником.

Аналогічні правила укладення договору закріплені у п.1.3 розділу I Типового договору постачання природного газу побутовим споживачем, затвердженим Постановою НКРЕКП №2500 від 30.09.2015.

У разі незгоди споживача укладати договір з постачальником із спеціальними обов`язками та за відсутності укладеного в установленому порядку договору постачання природного газу з іншим постачальником споживач не має права споживати природний газ із газорозподільної системи та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

Згідно з п.6.2 розділу VI Типового договору постачання природного газу побутовим споживачем, затвердженим Постановою НКРЕКП №2500 від 30.09.2015 постачальник зобов`язаний безперервно постачати природній газ в порядку та на умовах, передбачених цим Договором, а побутовий споживач зобов`язаний згідно з п.5.1 розділу V зазначеного Договору забезпечувати своєчасну та повну оплату послуг Постачальнику згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до п.22 розділу III Правил постачальник має право вимагати від споживача-боржника оплати вартості природного газу, фактично спожитого ним.

Таким чином, не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідача як споживача від оплати відповідних фактично наданих послуг. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №221/515/15-а від 20.04.2016, №210/5796/16-ц від 18.03.2019, згідно із якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі.

Із огляду на викладене, установивши природу зобов`язання та їх неналежне виконання відповідачем, як споживачем послуг, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо їх доведеності належними доказами. Доводи апеляційної скарги відповідача правильність таких висновків не спростовують, оскільки не ґрунтуються на доказах, а вчинені ним платежі зараховані позивачем у відповідності до п.25 Розділу ІІІ Правил постачання природного газу в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення. За відсутності відповідних зустрічних позовних вимог, порядок зарахування платежів оцінці не підлягає, оскільки виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Твердження позивача, викладені представником товариства у відзиві на апеляційну скаргу щодо переривання строку позовної давності окремим платежами та його дотримання при зверненні в суд із цим позовом, колегія суддів відхиляє. Оскільки позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, тоді як апеляційний суд керується принципом заборони повороту до гіршого, тобто недопустимість погіршення становище сторони, яка оскаржує судове рішення. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, сформованою у справі №466/725/20 від 23.11.2023.

Стосовно підставності стягнення нарахувань у порядку ст.625 ЦК України, колегія суддів ураховує наступне.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язань. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18, від 15.04.2021 у справі №911/421/20.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги і поділяє його долю.

Тоді як, вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» не звільняють боржника від сплати 3% річних та інфляційних втрат, які не є штрафними санкціями, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та зводяться до довільного тлумачення норм закону на власну користь.

Інші доводи апеляційної скарги щодо фактичного припинення позивачем надання послуг з початком війни не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки юридична особа позивача не припинена, а нарахована до стягнення заборгованість охоплює період, що передує початок запровадження військового стану. Твердження позивача, що відповідач пропустив строк на апеляційне оскарження судового рішення є неспроможними, оскільки при відкриття апеляційного провадження такий строк обраховувався від дати отримання відповідачем повного тексту оскаржуваного рішення згідно відмітки на рекомендованому поштовому відправленні - 02.08.2023; відомості, що відповідач, фізична особа, зареєстрований в електронному кабінеті у суду апеляційної інстанції відсутні, як і докази направлення йому судом оскаржуваного рішення в електронному вигляді.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 12 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15.02.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді С.А. Гальонкін

О.В. Чумак