КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/6412/23 Головуючий у І інстанції Шролик І.С.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Попової Ірини Сергіївни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за місцем її проживання.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що від спільного шлюбу з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 . Шлюб між подружжям розірвано 25 листопада 2019 року.

Вказує, що після розірвання шлюбу донька залишилася проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

23 лютого 2022 року відповідач забрав доньку в гості та мав повернути її на наступний день. Однак, 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, дитина залишилась разом з батьком.

На початку березня 2022 року відповідач самовільно вивіз доньку за межі Київської області, але приховував місце перебування дитини, погрожував позивачу, що вона побачить дитину тільки після закінчення воєнного стану.

04 квітня 2022 року позивач після звернення до правоохоронних органів змогла забрати у відповідача дитину у м. Хмельницькому.

Позивач стверджує, що в приватних бесідах відповідач неодноразово погрожував змінити місце проживання дитини та виховувати доньку самостійно, тому виникла необхідність визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Вказує, що нею створені всі необхідні умови для нормального проживання та розвитку доньки, у дитини склалися сталі соціальні зв`язки за місцем проживання.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року позов задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 за місцем її проживання. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернулась його представник - адвокат Попова І.С., яка, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було надано оцінки дійсним обставинам справи, доводам відповідача та долученим останнім до матеріалів справи доказам на підтвердження своїх заперечень.

Вказує, що встановлені судом обставини про те, що 23 лютого 2022 року ОСОБА_1 за попередньою домовленістю з позивачем зустрівся з дитиною, забрав її до себе та мав повернути 24 лютого 2022 року, не відповідають дійсності.

Насправді відповідач 23.02.2022 року забрав дитину зі школи за проханням позивачки, а в подальшому, перебування дитини за місцем проживання відповідача обґрунтовувалось виключно обставинами непереборної сили, які жодна із сторін не могла передбачити.

Вживаючи заходів для збереження життя і здоров`я доньки, відповідач виїхав до м. Хмельницького, про що повідомив позивача. З квітня 2022 року малолітня ОСОБА_3 проживає з позивачкою за її адресою, а відтак відповідач вважає звернення позивача до суду з даним позовом безпідставним.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що обґрунтовуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції послався виключно на два письмових докази: характеристику, видану навчальним закладом Вишгородським ліцеєм № 1 від 04.03.2024 року та висновок, затверджений рішенням виконкому Вишгородської міської ради від 17 серпня 2023 року №№ 388.

Відповідач вважає характеристику неналежним доказом, оскільки вона не містить інформації щодо предмета доказування.

Щодо висновку органу опіки, відповідач вважає його необґрунтованим, оскільки висновок не містить беззаперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав.

Як на підставу для скасування оскаржуваного рішення посилається також на те, що відповідач зазнав дискримінації під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки його доводи не були почуті і прийняті.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Поліщук С.Ю. заперечує проти наведених представником відповідача доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Звертає увагу апеляційного суду, що питання про наявність чи відсутність між сторонами спору з приводу визначення місця проживання дитини вже неодноразово вирішувалось судами.

Так, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.10.2023 року провадження у даній справі було закрито за відсутністю предмету спору.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2024 року ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 18.10.2023 року про закриття провадження по справі була скасована. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції по закриття провадження по справі та направляючи справу для продовження розгляду до місцевого суду, апеляційний суд виходив із наявності предмету спору на час пред`явлення позову ОСОБА_2 , оскільки саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з матірю дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.

Вказані висновки апеляційного суду були підтверджені Верховним Судом, який відмовив представнику ОСОБА_1 - адвокату Матєровій В.П. у задоволенні касаційної скарги та залишив постанову Київського апеляційного суду від 14.02.2024 року без змін, зазначивши в мотивах свого рішення про те, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Крім того, зазначає про наявність в матеріалах справи доказів, підтверджуючих існування між сторонами спору, які долучені позивачем до клопотання від 18.03.2024 року, яким суд першої інстанції надав відповідну оцінку.

Також, представник позивача спростовує доводи скаржника про неналежність такого доказу, як Висновок органу опіки та піклування, який був складений у відповідності з вимогами чинного законодавства та затверджений Рішенням Вишгородської міської ради № 388.

Доводи скаржника щодо «дискримінації» судом відносно відповідача вважає маніпулятивними та такими, що не мають нічого спільного з дійсними обставинами справи. Так, відповідач не був обмежений у праві на подання відзиву на позову, поданні доказів, поданні клопотань, оскарженні процесуальних рішень суду.

Треті особи по справі не скористались своїм процесуальним правом, передбаченим частиною першою статті 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Попова І.С. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Поліщук С.Ю. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Встановлено, що ОСОБА_2 від шлюбу з ОСОБА_1 мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Донька залишилась проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

22 квітня 2022 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_4 , зареєстрований Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 46.

Позивач зазначала, що 23 лютого 2022 року ОСОБА_1 за попередньою домовленістю з позивачем зустрівся з дитиною, забрав її до себе та мав повернути 24 лютого 2022 року.

04 квітня 2022 року, після звернення до правоохоронних органів, ОСОБА_2 забрала дитину ОСОБА_3 в м. Хмельницькому.

З заяви, адресованої начальнику ГУНП в Хмельницькій області, вбачається, що ОСОБА_2 просить припини розгляд її звернення від 22 квітня 2022 року з приводу встановлення місцезнаходження її малолітньої доньки ОСОБА_3 , оскільки донька з нею та перебуває в безпеці. Заява датована 27 квітня 2022 року (а.с.29)

З відповіді на адвокатський запит, наданої Вишгородським ліцеєм № 1 Вишгородської міської ради, вбачається, що ОСОБА_5 є ученицею 1-В класу. Оформленням та подачею документів про зарахування дитини займалася мати дівчинки. Протягом навчання ОСОБА_7 у навчальному закладі батьківські збори відвідувала мати, вона ж спілкувалася з класним керівником, цікавилась її навчанням та поведінкою. До ліцею дитину завжди приводила та забирала також мати. Батько ОСОБА_7, ОСОБА_1 , до Вишгородського ліцею № 1 не приходив жодного разу, батьківські збори не відвідував, навчанням доньки не цікавився. Відповідь датована 21 квітня 2023 року (а.с. 15).

Відповідно до характеристики, виданої навчальним закладом Вишгородським ліцеєм № 1, ОСОБА_7 навчається в ліцеї з 01 вересня 2022 року. За час навчання виявила достатній і високий рівень знань, програмний матеріал засвоює досить швидко. Вихованням дівчинки замається мати ОСОБА_2 , з якою дитина має міцний емоційний зв`язок. Мати з відповідальністю ставиться до виховання, навчання, і емоційного стану дитини та бере активну участь у житті класу. Вдома створено всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дитини. Характеристика датована 04 березня 2024 року (а.с. 205).

Відповідно до висновку затвердженого рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 17 серпня 2023 року № 388 встановлено, що ОСОБА_2 проживає разом із чоловіком ОСОБА_4 та малолітньою донькою ОСОБА_3 в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Працівниками служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради проведено обстеження умов проживання за вищевказаною адресою, що підтверджується відповідним актом. Однокімнатна квартира, перепланована у двокімнатну квартиру. Квартира має всі необхідні зручності - електропостачання, водопостачання, газопостачання, опалення централізоване. Кімнати умебльовані необхідними меблями, кухня облаштована побутовою технікою, санвузол - сантехнікою. ОСОБА_7 має окрему кімнату, яка облаштована місцем для сну, навчання. В кімнаті наявні всі необхідні меблі. Дитина забезпечена одягом на всі пори року, повноцінним харчуванням, ліками, розвиваючими іграшками. Батько ОСОБА_1 повідомив, що у них із гр. ОСОБА_2 немає і не було спору щодо проживання їх малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Не заперечував щодо проживання доньки із мамою, проте заперечував щодо надання висновку органом опіки і піклування про визначення місця проживання дитини із мамою. Враховуючи всі обставини справи, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, орган опіки та піклування Вишгородської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання, ОСОБА_3 разом з її мамою ОСОБА_2 (а.с. 64-65).

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме те, що за місцем проживання матері створені всі умови для дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також враховуючи позицію органу опіки та піклування, який дійшов висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю, відсутність жодних доказів, які свідчать про неналежне виховання дитини матір`ю, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що є правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю, оскільки це забезпечить якнайкращі інтереси дитини.

При вирішенні спору суд першої інстанції урахував Висновок органу опіки та піклування Вишгородської міської ради, затверджений рішенням виконкому Вишгородської міської ради № 388 від 17 серпня 2023 року, за змістом якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з її матір`ю.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку органу опіки та піклування, оскільки за змістом висновку питання розглядалось комісією з питань захисту прав дитини за участю обох батьків. Комісією перевірено умови проживання дитини, враховано дані, надані по місцю навчання дитини. Комісією також враховано, що ОСОБА_1 не заперечував щодо проживання доньки з мамою.

Слід також зазначити, що висновок органу опіки та піклування був оцінений судом першої інстанції в сукупності із іншими доказами по справі, на підставі яких встановлено, що проживання дитини із матір'ю відповідатиме інтересам малолітньої ОСОБА_7 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, колегія суддів зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 обґрунтувала свої позовні вимоги тим, що відповідач самовільно, без її згоди, перевіз їх малолітню дитину до м. Хмельницького, з 24 лютого 2023 року по 27 квітня 2023 року про місцезнаходження дитини не повідомляв, а в приватних бесідах неодноразово погрожував змінити місце проживання дитини та виховувати її самостійно.

Питання відсутності спору між сторонами та закриття з цих підстав провадження у даній справі уже було предметом розгляду як суду першої інстанції, так і судів вищих інстанції.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року у складі судді Шевчука А. В. провадження у справі було закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року скасовано й передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції про відсутність предмету спору, оскільки на час відкриття провадження у справі між сторонами існував спір щодо визначення місця проживання спільної дитини.

Постановою Верховного Суду 05 червня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Матєрової В.П. залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні касаційної скарги, Верховний Суд, зокрема вказав, що апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, обґрунтовано виходив з наявності предмету спору на час пред`явлення позову ОСОБА_2 , оскільки саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.

Верховний Суд наголосив також на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20).

Колегія суддів апеляційного суду також вважає правильним зазначити, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачкою не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Позивачка ОСОБА_2 , як мати малолітньої дитини, має гарантоване Конституцією України та чинним законодавством України право звернутись до суду для того, щоб питання визначення місця проживання дитини було врегульоване судовим рішенням.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Перевіряючи доводи відповідача щодо відсутності спору між сторонами, апеляційний суд також звертає увагу на те, що згідно змісту письмових пояснень відповідача, наданих до суду першої інстанції, між сторонами у даній справі з 2019 року існували неузгоджені питання щодо виховання та утримання дитини, у зв`язку із чим вони обмінювались проектами договору, в якому кожен вказував своє бачення виховання та утримання дитини, але взаємної згоди вони так і не дійшли.

З матеріалів справи також вбачається, що представником позивача - адвокатом Поліщук С.Ю. було запропоновано відповідачу ОСОБА_1 врегулювати даний спір щодо визначення місця проживання дитини шляхом укладення мирової угоди та відповідачу було надіслано проект такої мирової угоди для узгодження, однак ОСОБА_1 від пропозиції відмовився.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, про відсутність між сторонами спору, як необґрунтовані та такі, що не заслуговують на увагу.

Зазначаючи в доводах апеляційної скарги про допущену судом першої інстанції «дискримінацію» відповідача, останній не наводить доказів та не зазначає конкретних обставин, які би могли свідчити про порушення судом першої інстанції будь-яких процесуальних прав відповідача. Не погоджуючись із судовим рішенням по суті, відповідач фактично вбачає порушення свої прав у тому, що суд першої інстанції відхилив його доводи та визнав обґрунтованими позовні вимоги.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із рішенням суду і переоцінки доказів, власного помилкового тлумачення скаржником норм законодавства та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

При цьому, колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ? від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попової Ірини Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар