КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року

м. Київ

справа №369/4993/20

провадження №22-ц/824/2095/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Гуля В.В.

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_6 , Компанія «Морган Кін Лімітед» про зобов`язання утриматися від вчинення дій, стягнення моральної шкоди, стягнення збитків,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , АТ КБ «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_6 , Компанія «Морган Кін Лімітед» з указаним позовом, в якому просив:

зобов`язати ОСОБА_4 утриматися від вчиненні дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі №759/1206/17;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000 грн;

стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 15 000 грн;

стягнути з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 70 388,86 грн;

стягнути з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 79 693,15 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що між позивачем, ОСОБА_4 та її матір`ю ОСОБА_6 існує декілька цивільних спорів, які розглядаються судами України або уже вирішені судами України, і рішення набрали законної сили.

Дані судові спори пов`язані з тим, що ОСОБА_7 та її мати ОСОБА_6 мають перед позивачем грошові зобов`язання з повернення безпідставно отриманих грошових коштів.

Так, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі №759/1206/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, задоволено позов про стягнення з ОСОБА_7 60 000 доларів США на користь ОСОБА_1 . На виконання даного рішення видано виконавчий лист від 17 грудня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_7 відмовилася добровільно виконувати вказане рішення, у зв`язку з чим за заявою позивача приватним виконавцем Івановим А.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_2, яке об`єднано у зведене виконавче провадження НОМЕР_1.

Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 02 липня 2018 року у справі №761/19514/17 вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь Компанії «Морган Кін Лімітед» безпідставно отримані кошти у розмірі 35 000 фунтів стерлінгів.

Проте, ОСОБА_7 у добровільному порядку таке рішення також не виконується, у зв`язку з чим 01 листопада 2018 року приватним виконавцем Івановим А.В. за відповідною заявою відкрито виконавче провадження НОМЕР_3, яке також об`єднано у згадане вище зведене виконавче провадження НОМЕР_1.

З метою вчинення виконавчих дій приватний виконавець Іванов А.В. провів перевірку майнового стану ОСОБА_7 , як боржника, і встановив, що їй на той час належала на праві власності, окрім іншого, квартира загальною площею 36,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому у межах вчинення виконавчих дій вказана квартира була описана, арештована та 09 квітня 2019 року реалізована ДП «СЕТАМ» шляхом проведення електронних публічних торгів, лот №338340.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником загальною площею 36,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 з 18 квітня 2019 року є ОСОБА_1.

Отже, ОСОБА_3 шляхом придбання вказаної квартири на публічних торгах частково разом з Компанією «Морган Кін Лімітед» отримали виконання рішення судів від 21 червня 2018 року та від 02 липня 2018 року.

Проте, ОСОБА_7 своїми незаконними діями порушує право позивача на отримання належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили, зокрема під час здійснення заходів щодо примусового стягнення арештованої квартири надала своїй подрузі ОСОБА_8 незаконну згоду на реєстрацію місця проживання в цій квартирі її та її малолітньої дитини, що порушує право позивача як нового власника квартири на володіння, користування та розпорядження цією квартирою та у зв`язку з чим ОСОБА_3 був вимушений звернутися до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про виселення.

Внаслідок такого порушення права позивача на отримання належного виконання рішення суду протиправною поведінкою ОСОБА_7 позивач ОСОБА_3 зазнає постійних душевних страждань, які проявляються у постійному поганому настрої, втраті радощів життя, у постійному роздратуванні, порушенні сну, постійному пригніченому стані, у порушенні нормальних життєвих зв`язків позивача.

Завдана відповідачем ОСОБА_7 позивачу ОСОБА_1 моральна шкода оцінюється у розмірі 25 000 гривень.

Окрім того, ОСОБА_7 , використовуючи своє становище високопосадовця АТ «КБ «Приватбанк», надіслала зі своєї електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку вона використовує у діловому спілкуванні під час виконання посадових обов`язків в АТ «КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 на його електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 листа від 13 грудня 2018 року, в якому вела мову про те, що позивач ОСОБА_3 , начебто, є шахраєм, нібито знаходився у в`язниці через шахрайство і що незабаром така інформація буде надана їм законом (тобто очевидно посадовим особам АТ «КБ «Приватбанк»). У цьому ж листі ОСОБА_7 вказувала, що у неї є юридична інформація про кримінальне минуле ОСОБА_1 і всі рішення судів буде переглянуто, ОСОБА_1 буде заборонено подорожувати за кордон або взагалі його буде депортовано. Крім того, ОСОБА_7 у даному листі наголошувала, що їй нічого боятися, що і вона піде до кінця, і щоб позивач подумав.

У листі АТ «КБ «Приватбанк» від 05 грудня 2018 року в рамках проведення заходів щодо уточнення характеру та суті здійснених операцій ведеться мова про те, що у ЗМІ є інформація про те, що пан Філліпс був засуджений до тюремного ув`язнення, у зв`язку з чим банк просить

надати інформацію та документи.

Позивач зауважував, що ці всі обставини щодо незаконного впливу високопосадовця АТ «КБ «Приватбанк» ОСОБА_7 також пов`язані з безпосереднім її керівником ОСОБА_5 .

На думку ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_5 , покриваючи протиправну діяльність ОСОБА_7 , яка завдає своїми протиправними діями моральну шкоду позивачу, також вчиняє протиправні діяння, які завдають йому моральну шкоду, і ця моральна шкода проявляється в душевних стражданнях і переживаннях позивача, яку останній оцінює в сумі 15 000 грн.

Також у позові зазначено, що 16 серпня 2019 року Святошинський районний суд міста Києва видав на виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року виконавчий лист, за яким постановою приватного виконавця Іванова А.В. від 16 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_4, в рамках якого приватним виконавцем накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_6 на рахунках у АТ «КБ «Приватбанк» у межах суми стягнення 1 100 099,70 грн, з урахуванням винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження.

Разом з тим, АТ «КБ «Приватбанк» списав з рахунку 0443, відкритого в банку для ОСОБА_6 , на якому було арештовано кошти у сумі 999 999 грн за ухвалою суду від 29 травня 2017 року, на свою користь 78 209,85 грн в якості перерахування процентів внаслідок розірвання депозиту.

Позивач уважав, що вказані вище дії АТ «КБ «Приватбанк» щодо списання на свою користь 78 209,85 грн з арештованого в інтересах позивача рахунку ОСОБА_6 є незаконним і внаслідок таких дій ОСОБА_1 було завдано матеріальну шкоду - збитки у сумі 70 388,86 грн (78 209,85 грн за мінусом 10% (7 820,99 грн) основної винагороди приватного виконавця), які позивач недоотримав у межах виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року і які реально були доступні на рахунку ОСОБА_6 та мали б бути перераховані приватному виконавцю Іванову А.В. для подальшого розподілення стягувачу у виконавчому проваджені.

На рахунок приватного виконавця Іванова А.В. внаслідок незаконних діянь АТ «КБ «Приватбанк» не було перераховано суму у розмірі 166 757,79 грн.

Тому, загальна сума збитків позивача від незаконних діянь АТ «КБ «Приватбанк» складає 150 082,01 грн, які приватний виконавець Іванов А.В. мав би перерахувати позивачу під час розподілу стягнутих коштів у виконавчому провадженні.

15 липня 2021 року сторона позивача подала заяву, в якій просила суд прийняти відмову ОСОБА_1 від частини позовних вимог до ОСОБА_4 про зобов`язання утриматися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі №759/1206/17 і закрити провадження в цій частині, а також прийняти заяву ОСОБА_1 про зменшення розміру позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди до 1 (однієї) гривні.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року прийнято відмову представника позивача ОСОБА_10 від позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_4 утриматися від вчиненні дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі №759/1206/17.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У мотивування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачем до матеріалів справи додано відомості, які становлять розкриту в законному порядку банківську таємницю, яка стосується інформації про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта ОСОБА_6 , а також яка стосується інших операцій, проведених з її рахунками, на яких містилися арештовані кошти, і яка стосується незаконності діянь АТ «КБ «Приватбанк», тому суд першої інстанції зобов`язаний був дослідити дані докази та врахувати їх при прийнятті рішення.

Уважає, що суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, та відповідно зробив висновок, який не відповідає обставинам справи.

Звертає увагу, що списання 78 207,80 грн АТ «КБ «Приватбанк» на свою користь як перерахунку процентів відбулося після списання 921 792,20 грн на виконання платіжної вимоги приватного виконавця Іванова А.В., що вказує на те, що списання останньої суми було очевидно не в межах суми залишку, оскільки залишок був більшим.

Вказує, що дії АТ «КБ «Приватбанк» щодо списання на свою користь арештованих в інтересах позивача коштів у розмірі 78 209,85 грн з рахунку ОСОБА_6 є незаконними і внаслідок таких дій позивачу було завдано збитки у рамках виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_6 безпідставно отриманих коштів, і на підтвердження цих обставин у матеріалах справи наявні відповідні докази.

Зазначає, що у матеріалах справи міститься розкрита АТ «КБ «Приватбанк» на вимоги (запити) приватного виконавця Іванова А.В. від 16 серпня 2019 року та від 01 жовтня 2019 року у раках виконавчого провадження НОМЕР_4 банківська таємниця, зокрема наявні у справі виписки з рахунків ОСОБА_6 та листи АТ «КБ «Приватбанк», яка стосується інформації про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта ОСОБА_6

17 липня 2023 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника АТ «КБ «Приватбанк» - Хитрової Л.В., в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Зокрема зазначає, що позивачем не доведено взагалі настання негативних наслідків для нього, понесення ним невиправданих витрат, що мають бути компенсовані як збитки, оскільки виконавче провадження НОМЕР_4 від 16 серпня 2019 року, за яким стягувачем є ОСОБА_3 , а боржником ОСОБА_6 , завершено, що вбачається з офіційного ресурсу Автоматизованої системи пошуку виконавчих проваджень.

При цьому, позивач захистив своє право та стягнув кошти з ОСОБА_6 в порядку статті 625 ЦК України у справі №495/7726/19.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено суду належними, допустимими, достовірними письмовими доказами наявності вини відповідача ОСОБА_7 у невиконанні судового рішення, що спричинило моральну шкоду позивачу, а також жодного належного, допустимого, достовірного письмового доказу на підтвердження неправомірності дій ОСОБА_5 , як посадової особи АТ «КБ «Приватбанк», які викликали порушення прав позивача та його подальші душевні страждання.

Без розкриття інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта ОСОБА_6 не можливо достовірно стверджувати про протиправність дій АТ «КБ «Приватбанк», наслідком якої стали збитки, заподіяні позивачу. Тому суд не може на підставі наявних матеріалів справи встановити причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і збитками про які зазначає позивач.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі №759/1206/17 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, а також судовий збір у розмірі 8 320 грн.

На виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року видано виконавчий лист від 17 грудня 2018 року.

Приватним виконавцем Івановим А.В. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом міста Києва від 17 грудня 2018 року, яке об`єднано у зведене виконавче провадження НОМЕР_1.

Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 02 липня 2018 року у справі №761/19514/17 стягнуто з ОСОБА_7 на користь Компанії «Морган КІН Лімітед» безпідставно отримані кошти у розмірі 35 000 фунтів стерлінгів, що за офіційним курсом НБУ станом на 02 липня 2018 року еквівалентно 1 213 943,71 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Компанії «Морган КІН Лімітед» судовий збір у розмірі 17 783,92 грн.

На виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року видано виконавчий лист від 31 жовтня 2018 року.

Приватним виконавцем Івановим А.В. було відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 31 жовтня 2018 року, яке об`єднано у зведене виконавче провадження НОМЕР_1.

Отже, стосовно рішення суду від 21 червня 2018 року та щодо рішення суду від 02 липня 2018 року наразі здійснюються заходи примусового виконання у рамках зведеного виконавчого провадження НОМЕР_1.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, що відповідачем ОСОБА_7 вчиняються свідомі винні, умисні дії, спрямовані на умисне перешкоджання виконанню рішень суду, чим заподіюється йому моральна шкода.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з частиною першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди») за загальним правилом шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування матеріальної та моральної шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Перешкоджання виконанню судового рішення полягає у вчиненні дій, які суттєво ускладнюють чи унеможливлюють виконання судового рішення, вчинених з метою недопущення його виконання. Умисне невиконання рішення суду, що набрали законної сили, може виражатись у діях (перешкоджання) чи бездіяльність (невиконання).

Встановлення факту невиконання судового рішення є кримінальним правопорушенням, за яке передбачено кримінальна відповідальність на підставі відповідного вироку суду.

Разом з тим, наявність кримінального провадження, як і існування інших судових проваджень між сторонами не є беззаперечним фактом наявності встановленої винуватості відповідача у вчиненні перешкод щодо виконання рішення суду.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не було доведено суду належними, допустимим, достовірними письмовими доказами наявності вини відповідача ОСОБА_7 у невиконанні судового рішення, що спричинило моральну шкоду позивачу.

Окрім того, рішення суду від 21 червня 2018 року у справі №759/1206/17 виконано у повному обсязі і відповідач ОСОБА_7 сприяла його виконанню, у зв`язку з чим було подано заяву про відмову ОСОБА_1 від частини позовних вимог до ОСОБА_7 та зменшення розміру позовних вимог про стягнення моральної шкоди до ОСОБА_4 до 1 грн.

Також місцевим судом обґрунтовано визнано безпідставними вимоги позову, що стосуються стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди на користь позивача, оскільки стороною позивача не було надано жодного належного, допустимого, достовірного письмового доказу на підтвердження неправомірності дій ОСОБА_5 , як посадової особи АТ «КБ «Приватбанк», які викликали порушення прав позивача та його подальші душевні страждання.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20.

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18).

Доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі №908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі №922/3669/19 та від 16 червня 2021 року у справі №910/14341/18).

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

Правомірність списання грошових коштів з арештованих банківських рахунків відповідача ОСОБА_6 та не припинення видаткових операцій неможливе без розкриття банківської таємниці щодо інформації про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.

Таким чином, колегія погоджується з висновком місцевого суду, що без розкриття інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта ОСОБА_6 неможливо достовірно стверджувати про протиправність дій АТ КБ «Приватбанк», наслідком яких стали збитки, заподіяні позивачу, у зв`язку з чим суд не може на підставі наявних матеріалів справи встановити причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і збитками, про які зазначає позивач.

Доводи апелянта, що у матеріалах справи міститься розкрита АТ «КБ «Приватбанк» на вимоги (запити) приватного виконавця Іванова А.В. від 16 серпня 2019 року та від 01 жовтня 2019 року у раках виконавчого провадження НОМЕР_4 банківська таємниця, зокрема наявні у справі виписки з рахунків ОСОБА_6 та листи АТ «КБ «Приватбанк», яка стосується інформації про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта ОСОБА_6 , не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що інформація щодо депозитних договорів, укладених між ОСОБА_6 та АТ «КБ «Приватбанк», на підставі яких відбулось списання банком коштів з арештованого рахунку ОСОБА_6 , та які згідно листа АТ «КБ «Приватбанк» від 16 грудня 2019 року містять банківську таємницю, у справі відсутні.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено протиправності дій відповідачів, факту завдання відповідачами шкоди останньому, а також понесення душевних страждань, причинного зв`язку між діями відповідачів та шкодою.

На підставі викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачем не доведено факту порушення його прав та завдання йому шкоди відповідачами.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку з чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

З огляду на висновок суду про залишення без задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник