АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року

м. Чернівці

справа № 715/2979/23

провадження 22-ц/822/644/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н.Ю.

суддів Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретаря Тодоряка Г.Д.

з участю представника Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1

учасники справи

заявники ОСОБА_2 , ОСОБА_3

апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року, головуючий в суді першої інстанції Григорчак Ю.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вересні 2023 року звернулися до суду із заявою про розірвання шлюбу.

Зазначали, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області 31 жовтня 2008 року актовим записом № 109.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилалися на те, що з травня 2023 року проживають окремо, припинили подружні відносини з підстав виникнення з різного роду причин суперечок та непорозуміння, взаємних образ, що призвело до втрати почуття любові, поваги та довіри.

Шлюб носить формальний характер, подальше сумісне проживання і збереження сім`ї не можливо.

Вказували, що майнового спору немає, досягнуто згоди стосовно місця проживання дітей, участі у їх вихованні та утриманні, вчинено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей.

Просили шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області 31 жовтня 2008 року актовим записом № 109, розірвати.

Залишити малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 .

Залишити неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на самостійному вихованні та утриманні матері ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області 31 жовтня 2008 року актовим записом № 109, розірвано.

Відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01 серпня 2023 року, неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 .

Відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01 серпня 2023 року, неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на самостійному вихованні та утриманні матері ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року в частині залишення неповнолітнього сина ОСОБА_5 на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 , неповнолітнього сина ОСОБА_4 - на самостійному вихованні та утриманні матері ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове судове рішення відповідно до дійсних правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дітей.

Також Військова частина НОМЕР_1 просить постановити окрему ухвалу, посилаючись на допущені суддею суду першої інстанції порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року в частині залишення неповнолітнього сина ОСОБА_5 на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 , вирішено питання про інтереси та обов`язки Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у продовженні виконання обов`язків військової служби солдатом ОСОБА_2 .

Вважає, що судом першої інстанції не перевірено коло заінтересованих осіб, не залучено до участі у справі заінтересованою особою Військову частину НОМЕР_1 .

Судом першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного рішення вирішено питання не про місце проживання дітей, а про їх залишення на самостійному вихованні та утриманні (за кожним з батьків), відтворивши положення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01 серпня 2023 року, поданого до суду разом з заявою про розірвання шлюбу.

Вказує, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01 серпня 2023 року в частині визначення місця проживання та утримання спільних дітей суперечать положенням сімейного законодавства.

Фактично судом першої інстанції легалізовано відмову ОСОБА_2 від дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - від дитини ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції не здійснено перевірки змісту договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01 серпня 2023 року щодо належного захисту інтересів дітей.

Також договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01 серпня 2023 року не посвідчений нотаріально, вчинений ОСОБА_2 під час перебування на військовій службі.

Посилається на те, що судом першої інстанції вчинено підміну дійсних правовідносин «визначення місце проживання дитини з батьком» на «залишення дитини на самостійному утриманні та вихованні з батьком», що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 у відзиві просить апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПКУкраїни лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Військовою частиною НОМЕР_1 рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року в частині розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області 31 жовтня 2008 року актовим записом № 109, не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції керувався положеннями частини 3 статті 293 ЦПК України, частиною 1, 3 статті 109 СК України та дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області 31 жовтня 2008 року актовим записом № 109, відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01 серпня 2023 року залишення на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на самостійному вихованні та утриманні матері ОСОБА_3 - неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що спільна заява подружжя про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права та права дітей.

Водночас суд першої інстанції послався на домовленість батьків, зафіксовану у договорі, укладеному ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01 серпня 2023 року.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в частині, що оскаржується, наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області 31 жовтня 2008 року актовим записом № 109.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 01 серпня 2023 року.

На підставі пункту 1.4 наведеного договору місцем проживання дитини ОСОБА_4 батьки визначили місце проживання матері.

Відповідно до пункту 1.6 договору мати зобов`язується самостійно утримувати дитину ОСОБА_4 на достатньому рівні, піклуватися про зборов`я дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти, не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком.

За змістом пункту 1.8 договору місцем проживання дитини ОСОБА_5 батьки визначили місце проживання батька.

Згідно із пунктом 2 договору батько зобов`язується самостійно утримувати дитину ОСОБА_5 на достатньому рівні, піклуватися про зборов`я дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти, не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13 червня 2022 року №3 ОСОБА_2 з 13 червня 2022 року зарахований до списків особового складу.

Згідно із спільною директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26 липня 2023 року за №Д-321/71/дск Військова частина НОМЕР_2 передана у підпорядкування Військовій частині НОМЕР_1 .

До матеріалів справи приєднано рапорт солдата ОСОБА_2 від 20 травня 2024 року, зареєстрований Військовою частиною НОМЕР_2 за номером 1703 від 20 травня 2024 року, про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

До рапорту додано рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Так частиною першою статті 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною другою статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, але судовим рішенням вирішені питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки. При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник. Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Пунктом 3 частини першої статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову.

Разом з цим, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статті 352 ЦПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки (пункт 18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 921/730/13-г/3) і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що заявник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року по справі № 904/897/19).

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не приймається до уваги (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року по справі № 904/897/19).

Якщо заявник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги (пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 921/730/13-г/3).

Підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження визначені у статті 358 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо: апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню; є ухвала про закриття провадження у зв`язку з відмовою від раніше поданої апеляційної скарги цієї самої особи на це саме судове рішення; є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення; скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. У разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про її права та інтереси, апеляційному суду належить відкрити апеляційне провадження та за результатами розгляду апеляційної скарги, у разі з`ясування, що оскаржуваним судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічні висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18), постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 2-4211/09 (провадження №61-15860св19), від 18 березня 2020 року у справі 2207/622/2012 (провадження № 61-15149св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 758/12881/17 (провадження № 61-16538св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 703/4637/15-ц (провадження № 61-13319св20).

Звертаючись з апеляційною скаргою, Військовою частиною НОМЕР_1 зазначалося, що ОСОБА_2 подано до військової частини рапорт про звільнення на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військову службу», рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року в частині залишення неповнолітнього сина ОСОБА_5 на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 вирішено питання про інтереси та обов`язки Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у продовженні виконання обов`язків військової служби солдатом ОСОБА_2 .

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

ОСОБА_2 є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним на військову службу під час мобілізації, зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .

Згідно із спільною директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26 липня 2023 року за №Д-321/71/дск Військова частина НОМЕР_2 передана у підпорядкування Військовій частині НОМЕР_1 .

До матеріалів справи приєднано рапорт солдата ОСОБА_2 від 20 травня 2024 року, зареєстрований Військовою частиною НОМЕР_2 за номером 1703 від 20 травня 2024 року, про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

До рапорту додано рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року.

Ураховуючи наведене рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року стосується прав та обов`язків військової частини НОМЕР_1 , у складі якої ОСОБА_2 проходить військову службу.

На підставі частини 1статті 367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частиною 3 статті 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

На підставі частини 1, 2 статті 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Ураховуючи наведене у статті 109 СК України передбачені два види договорів подружжя щодо спільних дітей: договір про виховання дитини (ч. 1 ст. 109 СК України); договір про розмір аліментів на дитину (ч. 2 ст. 109 СК України).

Частиною четвертою статті 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Істотними умовами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини є умови про участь у забезпеченні умов життя дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним прав і обов`язків по вихованню дітей. До цього договору можуть бути застосовані загальні положення зобов`язального та договірного права, які містяться у ЦК України і не суперечать загальним засадам регулювання та суті сімейних відносин.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 361/8526/21.

Верховний Суд у постанові від13 березня 2024 року у справі № 361/8526/21 провадження № 61-10149св23 зазначив, що частиною четвертою статті 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. [ ]

Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, є схожим з договором, укладання якого передбачається статтею 109 СК України, тому до нього можуть бути застосовані положення вказаної статті.

За змістом пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ ро право на шлюб, розірвання шлюбу, про визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей.

Для захисту інтересів неповнолітніх дітей суд має перевірити зміст письмових договорів, які подружжя подає під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 109 СК подружжя має право подати письмовий договір, в якому передбачити: з ким з них будуть проживати діти; яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той із батьків, хто буде проживати окремо; умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

Крім того, подружжя подає до суду договір про розмір аліментів на дитину (дітей). Судам слід перевіряти дотримання нотаріального посвідчення такого договору. У ньому сторони передбачають способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину тим з них, хто проживає окремо від дитини. Сторони передбачають у договорі також порядок, умови та форми (грошова і

(або) натуральна) надання утримання одним з батьків.

Отже, Сімейним кодексом України згадуються такі поіменовані види договорів щодо участі у вихованні дитини: договір про те, з ким із подружжя будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей (частина перша ст. 109 Сімейного кодексу України) та договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини (частина четверта ст. 157 Сімейного кодексу України).

Різниця між цими двома договорами полягає в тому, що перший договір укладається подружжям під час розірвання шлюбу, в той час як другий договір стосується інших випадків, коли один із батьків проживатиме окремо від дитини.

Законодавцем встановлені різні вимоги до форми згаданих договорів: якщо договір про те, з ким із подружжя будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей укладається у простій письмовій формі, то договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

З огляду на наведене посилання Військової частини НОМЕР_1 в апеляційній скарзі на те, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01 серпня 2023 року суперечить положенням сімейного законодавства є безпідставними.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази що договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 01 серпня 2023 року порушуються права дітей.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент розгляду справи судом першої інстанції відсутній спір щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов щодо визначення місця проживання дитини не заявлявся.

Зазначення судом першої інстанції про залишення на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 неповнолітнього сина ОСОБА_5 , на самостійному вихованні та утриманні матері ОСОБА_3 - неповнолітнього сина ОСОБА_4 відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01 серпня 2023 року, не свідчить, що судом першої інстанції вирішено спір про визначення місця проживання дитини.

Так судом першої інстанції лише констатовано відповідно до договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 01 серпня 2023 року, з ким з батьків залишається проживати дитина після розірвання шлюбу із визначенням зобов`язку самостійного виховання та утримання дитини.

Тому не можна погодитися з проханням Військової частини НОМЕР_1 у апеляційній скарзі ухвалити судове рішення відповідно до дійсних правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дітей.

Посилання Військової частини НОМЕР_1 у апеляційній скарзі на вирішення судом першої інстанції питання не про місце проживання дітей, а про їх залишення на самостійному вихованні та утриманні (за кожним з батьків) суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20), щодо надмірного формалізму під час розгляду справи.

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами певних визначених законом процедур, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанню судового рішення та є порушенням статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Щодо постановлення окремої ухвали

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (частина перша статті 262 ЦПК України). Отже, постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору».

Відповідно до частини десятої статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 в справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що «посилання в касаційній скарзі на непостановлення окремої ухвали не свідчить про несправедливу процедуру. При вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що клопотання про постановлення окремої ухвали є необґрунтованим. Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено підстав, передбачених статтею 262 ЦПК України, для вчинення відповідної процесуальної дії.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на наведене рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року в частині, що оскаржується, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

У задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.

Поновити дію рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 12 липня 2024 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді Н. К. Височанська

І. Б. Перепелюк