Номер провадження: 22-ц/813/900/24
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
01.07.2024 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Чеботар А.Г.,
учасники справи:
позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 ,
на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року,
за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, витребування майна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеська міська рада,
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію, в обґрунтування якої зазначив, що нежитлове приміщення горища, загальною площею 177,5 кв.м, що розташоване АДРЕСА_1 є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси, так як рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.
17 лютого 2017 року на адресу департаменту надійшла скарга ОСОБА_4 щодо зайняття невідомими особами нежитлового приміщення горища, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Департаментом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2015 року № 2356 відкрито розділ щодо реєстрації нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 .
30 травня 2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень, без належних правових підстав, внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, та змінено площу квартири АДРЕСА_2 з «38,6 кв.м» на «216,1 кв.м».
За договором купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали по частині вказаної квартири, загальною площею 216,1 кв.м.
Збільшення площі квартири з «38,6 кв.м» на «216,1 кв.м» відбулося в результаті приєднання шляхом приєднання до квартири горища, загальна площа якого складає 177,5 кв.м, яке належало територіальній громаді міста і вибуло з його власності поза його волею.
Позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із нежитлового приміщення горища за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі департаменту комунальної власності Одеської міської ради; витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлове приміщення горища за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м, на користь територіальної громади м. Одеси; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування органами державної реєстрації права власності реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , загальною площею 216,1 кв.м, шляхом внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині зміни площі квартири АДРЕСА_3 з 216, 1 кв. м на 38, 6 кв.м, а нежитлове приміщення горища, площею 177,5 кв.м за тією ж адресою зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Короткий зміст рішень суду
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року, з урахуванням ухвали суду від 11 грудня 2019 року про виправлення описки, позов Одеської міської ради задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з нежитлового приміщення горища, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлове приміщення горища, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Визначено порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування органами державної реєстрації права власності реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , загальною площею 216,1 кв.м, шляхом внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно у частині зміни загальної площі цієї квартири АДРЕСА_2 із 216,1 кв.м на 38,6 кв.м, а нежитлове приміщення горища, площею 177,5 кв.м, за тією ж адресою зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 січня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 03.08.2022 року касаційну скаргу департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнив частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що спірне нежиле приміщення вибуло з комунальної власності Одеської міської ради без відповідної правової підстави та без їх відома, оскільки спірне майно набуло статусу житлового приміщення.
Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування і районів області.
Згідно з переліком майна, визначеним у додатку № 2 до вказаного вище рішення, у власність Одеської міської ради перейшло, зокрема й право власності на житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.
Однак матеріали справи не містять підтверджень про включення саме приміщення площею 177,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до переліку такого майна.
Крім того, у справі відсутні докази про належність територіальній громаді на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 , чи квартири або іншого нежитлового приміщення в указаному будинку.
Верховний Суд зазначив, що відмовляючи в позові з підстав його недоведеності, суд апеляційної інстанції не встановив коло осіб, які є власниками будинку, не перевірив, чи є спірне приміщення допоміжним чи воно є нежилим, не з`ясував, чи перебувало спірне приміщення у володінні, користуванні та розпорядженні позивача.
Отже, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню. Визначивши спірне приміщення як частину квартири, не врахував, що до позивача перейшло право комунальної власності щодо житлового та нежитлового фонду (рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ); не встановив, чи перейшло спірне приміщення у власність Одеської міської ради як нежиле, чи воно залишилось допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку у розмінні Закону № 2482-XII; не перевірив наявності у позивача прав співвласника будинку
АДРЕСА_1 зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , просить заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року скасувати, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , посилається на те, що є добросовісним набувачем, право власності на спірне приміщення набуто за договором купівлі-продажу від 09 червня 2016 року у ОСОБА_5 , яка була власником квартири, загальною площею 216,1 кв.м та складалось з житлових кімнат.
Оскаржуваним рішенням його виселено з нежитлового приміщення, площею 177,5 кв.м, однак у складі квартири АДРЕСА_3 , яка придбана скаржником відсутні нежитлові приміщення, що підтверджується правовстановлюючими документами. Вважає, що жодних доказів зайняття ним вказаного приміщення та відповідно порушення прав позивача матеріали справи не містять. Зауважує, що набув право власності на квартиру 09.06.2016 року та не має відношення до зміни площі. Також зазначає, що позивачем не надано жодного документу на підтвердження права власності позивача на нежитлове приміщення горища, загальною площею 177,5 кв.м, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .
Посилається на неможливість виконання оскаржуваного рішення, оскільки ОСОБА_2 не має жодного відношення до квартири АДРЕСА_3 , разом з тим, ні скаржник, ні ОСОБА_6 не були власниками квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 38,6 кв.м.
(2) Позиція інших учасників справи
Після повернення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2022 року визначеного головуючого суддю Князюка О.В. та склад колегії суддів: Заїкін А.П. та Таварткіладзе О.М.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року після повернення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції призначено до розгляду.
ОСОБА_2 надано до суду письмові пояснення, в яких останній просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
У письмових поясненнях Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023 року визначеного головуючого суддю Коновалову А.В. замість судді Князюка О.В., у зв`язку з звільненням у відставку з посади судді ОСОБА_7 відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 941/0/15-23 від 28.09.2023 року.
У судовому засіданні брав участь представник відповідача ОСОБА_2 , який апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином і в установленому законом порядку.
Департамент комунальної власності Одеської міської ради судову повістку отримав в особистому кабінеті Електронного суду 15.04.2024 року, що підтверджується довідкою.
Представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові повістки отримали в особистих кабінетах Електронного суду15.04.2024 року, що підтверджується довідками.
Одеська міська рада судову повістку отримав в особистому кабінеті Електронного суду 15.04.2024 року, що підтверджується довідкою.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що до приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 незаконно включені до загальної площі реконструйованої квартири АДРЕСА_4 . Діями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушено майнові права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Суд першої інстанції вважав, що незаконно зареєстроване та включено до складу квартири спірне приміщення. Фактично право власності у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення не виникло, а нежитлове приміщення горища, загальною площею 177,5 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 вибуло з володіння власника (територіальної громади м. Одеси) поза його волею, що є підставою для його витребування у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та є підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт за відповідачами.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, за необхідне зазначити наступне.
Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.
На виконання зазначеної постанови рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.
17 лютого 2017 року на адресу департамент комунальної власності Одеської міської ради надійшла скарга ОСОБА_4 щодо зайняття невідомими особами нежитлового приміщення горища, розташованого у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами розгляду зазначеної скарги департамент комунальної власності Одеської міської ради встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2015 року № 2356 відкрито розділ щодо реєстрації нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_5 .
30 травня 2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень» внесено зміни (індексний номер рішення 29817675 про внесення змін) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, та змінено площу квартири АДРЕСА_6 , «38,6 кв.м» на «216,1 кв.м» м. Одеса.
За договором купівлі-продажу від 09 червня 2016 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали по 1/2 частині квартири АДРЕСА_7 .
З технічного паспорта від 08 червня 2016 року вбачається, що загальна площа спірної квартири становить 216,1 кв. м, що складається з семи житлових кімнат, житловою площею 154,7 кв.м з окремою кухнею, санузлом, туалетом, коридором та коморою.
Звертаючись до суду з позовом позивач просив усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із нежитлового приміщення горища за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м; витребувати у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлове приміщення горища за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м, на користь територіальної громади м. Одеси, в обґрунтування зазначивши, що нежитлове приміщення горище загальною площею 177,5 кв.м є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Одеси. Проте, до приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 незаконно включені до загальної площі реконструйованої квартири АДРЕСА_3 нежиле приміщення горища, площею 177,5 кв.м, чим порушено майнові права територіальної громади міста Одеси.
Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
За змістом статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.
Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Згідно із частиною третьою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
За змістом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.
Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» установлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч.ч.5,8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).
Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.
Частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.
Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.
Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).
Згідно рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
Нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому немає підстав стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим.
Нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (пункт 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Відповідно до частини другої статті десятої Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 554/8296/21 викладено висновок про те, що «нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому немає підстав стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень».
Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень».
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 03.08.2022 року касаційну скаргу департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнив частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.
Рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування і районів області.

Згідно з переліком майна, визначеним у додатку № 2 до вказаного вище рішення, у власність Одеської міської ради перейшло, зокрема й право власності на житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.

Однак матеріали справи не містять підтверджень про включення саме приміщення площею 177,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до переліку такого майна.

Верховний Суд у постанові від 03.08.2022 року також зазначив, що суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню. Визначивши спірне приміщення як частину квартири, не врахував, що до позивача перейшло право комунальної власності щодо житлового та нежитлового фонду (рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ); не встановив, чи перейшло спірне приміщення у власність Одеської міської ради як нежиле, чи воно залишилось допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку у розмінні Закону № 2482-XII; не перевірив наявності у позивача прав співвласника будинку АДРЕСА_1

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.07.2023 року витребувано від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відомості про включення саме приміщення площею 177,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до переліку такого майна, визначеному у додатку № 2 рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області». Витребувано від Одеської міської ради відомості щодо належності територіальній громаді на праві власності житлового будинку по АДРЕСА_1 , чи квартири або іншого нежитлового приміщення у вказаному будинку.

Департаментом комунальної власності Одеської міської ради до Одеського апеляційного суду надано лист Комунального підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 26 лютого 2024 року № 540/03.01-06, поверховий план і викопіровка із плану будівельного кварталу.

Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради листом від 26 лютого 2024 року № 540/03.01-06 повідомило Департамент комунальної власності Одеської міської ради про наявність у КП «БТІ» ОМР інформації щодо реєстрації права власності станом на 31.12.2012 рік на: - нежитлові приміщення, загальною площею 1578,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, на підставі договору дарування нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. 01.06.2010 року № 1470. Відповідний реєстраційний запис зроблено 14.06.2010 року за реєстровим номером 358 у реєстровій книзі 11ог на сторінці 184; - нежитлове приміщення № 101, загальною площею 80,3 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за фізичною особою ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. 26.07.2010 року № 2338. Відповідний реєстраційний запис зроблено 16.08.2010 року за реєстровим номером 358 у реєстровій книзі 98неж на сторінці 94. Зазначило про неможливість надання копій вищезазначених правовстановлюючих документів та матеріалів технічної інвентаризації у зв`язку із вилученням 12.08.2011 року реєстраційної та інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості - будівлю за адресою: АДРЕСА_1 на підставі постанови про проведення виїмки слідчого слідчої групи прокуратури Одеської області від 09.08.2011 року.

Із викопіровки плану будівельного кварталу за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що за вказаною адресою розташовані: нежитлові приміщення та житлове приміщення.

Нежитлові приміщення загальною площею 1578,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , входять до нежитлової (адміністративної ) будівлі. Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 23.04.2019 року у справі № 916/4433/14.

Квартира АДРЕСА_6 входить до складу багатоквартирного житлового будинку, що не заперечувалося сторонами.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції після направлення Верховним судом справи на новий розгляд, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження обставин включення саме приміщення площею 177,5 кв. м, що знаходиться в житловому багатоповерховому будинку за адресою: АДРЕСА_1 до переліку майна, визначеним у додатку № 2, до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ.

Матеріали справи не містять доказів існування у будь-який час нежитлового приміщення горища, загальною площею 177,5 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку статусу допоміжних приміщень, то саме позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради має довести факт того, що приміщення горище, загальною площею 177,5 кв. м є нежитловим, ізольованим приміщенням і самостійним об`єктом нерухомого майна.

Однак позивачем не надано суду доказів того, що приміщення площею 177,5 кв. м, що знаходиться у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 є нежитловим приміщенням, яке є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та належить територіальні громаді на праві власності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про витребування у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежитлового приміщення горища на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради, та визначення порядку виконання судового рішення шляхом скасування права власності за відповідачами і реєстрації права власності за територіальною громадою не підлягають задоволенню.

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 463/1955/18 (провадження № 61-10112св21) зазначено, що «критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, пункти 40 - 43). Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи».

Звертаючись до суду з позовом, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, крім позовної вимоги про витребування нерухомого майна, заявив вимогу про усунення перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із нежитлового приміщення горища за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м.

Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) (пункт 114)).

Отже позивачем пред`явлено взаємовиключні позови віндикаційний та негаторний.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідачів із нежитлового приміщення горища, суд першої інстанції не врахував, що «виселення» є категорією житлового законодавства, мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить положень закону, яким керувався суд, в рішенні відсутнє мотивування задоволення цієї позовної вимоги.

Ураховуючи, що віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними, позивач просить виселити відповідачів із нежитлового приміщення горища, при цьому в позовній заяві не викладені обставини щодо позовної вимоги про усунення перешкод шляхом виселення, то колегія суддів вважає, що позовна вимога Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із нежитлового приміщення горища за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м, не підлягає задоволенню.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у позові Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення з нежитлового приміщення горища за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м; витребування майна на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради та визначення порядку виконання судового рішення.

Щодо судових витрат

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 3765 грн, що підтверджується квитанцією № 61851 від 28.01.2020 року.

Враховуючи, що рішення суду підлягає скасуванню, то з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення з нежитлового приміщення горища за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 177,5 кв.м; витребування майна на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради та визначення порядку виконання судового рішення, відмовити.

Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, код ЄДРПОУ , на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3765 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Н.В. Стахова