ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/6171/23
Номер провадження 22-ц/818/2861/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника ОСОБА_1 адвоката Дерев`янченко Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 травня 2024 року в складі судді Шевченка С.В. у справі № 644/6171/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності, який в подальшому уточнив.

Позов мотивовано тим, що вони з ОСОБА_1 з 20 червня 2009 року перебували у шлюбі. Наразі подано позов про розірвання шлюбу. До укладення шлюбу, а саме у 2006 році, він успадкував квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 07 вересня 2012 року він продав вказану квартиру за 200 000,00 грн та того ж дня за особисті кошти, отримані від її продажу, придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 212 000,00 грн. Таким чином, вважав, що квартира, придбана у шлюбі, є його особистою власністю, адже для її купівлі були використані його власні кошти, отримані від продажу квартири, яка була його приватною власністю ще до укладення шлюбу.

Просив, з урахуванням уточненої позовної заяви, у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн та судовий збір.

У жовтні 2023 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 придбана в період шлюбу з ОСОБА_2 за їхні спільні кошти, накопичені ними за рахунок економії сімейного бюджету. Крім того, частину коштів для придбання квартири та витрат на її оформлення і послуг ріелторів вона запозичувала у зведеного брата ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою про отримання коштів у розмірі 3000,00 доларів США, що на час укладення договору було еквівалентно 23 970,00 грн. У тексті договору купівлі - продажу квартири від 07 вересня 2012 року вказано, що вона надавала згоду на її придбання. 07 вересня 2012 року вона також підписала заяву-згоду щодо набуття майна у спільну сумісну власність подружжя. На час придбання майна позивач не заперечував, що квартира набувається у спільну сумісну власність, та що вона приймає матеріальну участь у її придбанні. Після придбання квартири їхня родина почала здійснювати ремонтно-відновлювальні роботи, у зв`язку з чим вона, маючи на утриманні малолітню дитину, вимушена була влаштуватися на роботу. Крім того, для оплати витрат на ремонтні роботи вона продала належну їй на праві приватної власності 1/2 частку в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходилася за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2008 року. Отримані від продажу кошти у розмірі 86 100,00 грн було витрачено на придбання будівельних матеріалів. Ці кошти були її приватною власністю, які вона витратила на поліпшення квартири, що є невід`ємними від об`єкта нерухомості. Також впродовж їх спільного проживання у квартирі вона здійснювала постійне поліпшення умов проживання, зокрема, реконструкцію балкону вартістю 25 000,00 грн. Кошти на реконструкцію вона позичила у ОСОБА_4 , що підтверджується її розпискою. Отже, вважає, що спірна квартира придбана за спільні сумісні кошти, з урахуванням відсутності заперечень від позивача під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу квартири, а також її активної участі в утриманні, поліпшенні і ремонті квартири, що в подальшому призвело до збільшення її вартості. Також посилалась на те, що вона самостійно утримує спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Крім того, ОСОБА_2 без її згоди 11 травня 2023 року зняв її з місця реєстрації у спірній квартирі.

Просила:

закрити провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, в частині вимог, заявлених у первинному позові від 17 серпня 2023 року, у зв`язку з відсутністю предмета спору;

поділити майно, набуте за час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 37,00 кв м, житловою площею 25,4 кв м; визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 37,00 кв м, житловою площею 25,4 кв м;

судові витрати покласти на відповідача.

25 жовтня 2023 року до суду від представниці ОСОБА_2 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Відзив на зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана ним за особисті кошти від продажу майна, набутого до шлюбу, за виключенням 12 000,00 грн. Щодо розписки про отримання ОСОБА_1 коштів у борг від ОСОБА_3 , то вона не надала оригіналу розписки, та йому взагалі не було відомо про існування цього документа, і він має сумніви щодо його чинності та дати складання. Те ж саме стосується і розписки від 10 вересня 2021 року. Він не давав згоду на позику коштів, а також не доведено, що отримані кошти витрачені на придбання квартири. Вартість поліпшень та збільшення вартості квартири ОСОБА_1 не доведено. Посилання ОСОБА_1 на те, що вона витратила кошти від продажу особистого нерухомого майна та ремонт квартири, є неправдивими, оскільки вона використала їх для придбання швейного обладнання і автомобіля. Ремонт у квартирі він робив власними силами. Посилання ОСОБА_1 на те, що їй не вистачає коштів для утримання дитини, не є підставою для зменшення його частки, оскільки обидва батьки мають брати участь в утриманні дитини, до того ж, спірна квартира не є спільним майном. Відповідачка не надала доказів залучення особистих коштів на купівлю квартири та витрат на її ремонт.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 травня 2024 року позови задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 9717/10 000 частин квартири АДРЕСА_5 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 238/10 000 частин квартири АДРЕСА_5 . В іншій частині позовів як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира підлягає поділу пропорційно внескам кожного з подружжя на момент її придбання, з яких 206 000,00 грн кошти ОСОБА_2 , а 6000,00 грн кошти ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду 22 червня 2024 року ОСОБА_1 через свого представника за допомогою системи «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати повністю та відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 і задовольнити її зустрічний позов, стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати, понесені у суді першої та апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, судом не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Позивач не надав доказів того, що він витратив на купівлю спірної квартири саме ті кошти, що отримав від продажу своєї квартири. Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що у неї не було особистих накопичень за час шлюбу з 20 червня 2009 року та не спростував факту витрати позичених нею коштів у розмірі 3000,00 доларів США на придбання спірної квартири. Крім вартості квартири 212 000,00 грн, сплаті підлягали ще державне мито і пенсійний збір, витрати на складання та посвідчення договору, що перевищувало наявні у позивача 200 000,00 грн від продажу квартири. Також суд не надав належної оцінки наданню нею згоди на придбання майна у спільну сумісну власність та відповідній умові договору купівлі-продажу. Суд не врахував, що за рахунок її особистих коштів відбулося збільшення вартості спірної квартири. Крім того, загальна сума часток за рішенням суду дорівнює 9717+238 = 9955/10 000, тобто питання щодо власності на 45/10 000 часток квартири взагалі не вирішено. ОСОБА_6 не спростував презумпцію спільності майна подружжя, не надав доказів того, що придбав спірну квартиру виключно за особисті кошти. Також вказала, що нею понесені витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 19 000,00 грн та в суді апеляційної інстанції 6000,00 грн, тобто загалом з позивача підлягає стягненню 25 000,00 грн.

15 липня 2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вказав, що рішення суду першої інстанції загалом винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому має бути не скасовано, а лише змінено в частині встановлення часток права власності на квартиру між ним та ОСОБА_1 , оскільки судом не визнано право власності на 45/10 000 часток в цьому майні. Суд першої інстанції загалом обґрунтовано встановив походження коштів, за які було придбано ним у власність квартиру АДРЕСА_6 , визнавши їх його особистими коштами, тому відсутні підстави для скасування рішення суду. Більше того, жодних переконливих аргументів на користь поділу права власності на спірну квартиру у рівних частках по 1/2 між колишнім подружжям ОСОБА_1 не навела. Номінальне збільшення вартості квартири у гривні відбулося не в результаті удаваного ремонту квартири, а внаслідок інфляційних процесів у державі та ринкових тенденцій на ринку нерухомості. З моменту придбання квартири її фактична вартість навпаки зменшилась майже на 12%. Щодо судових витрат вказав, що вони мають розподілятися пропорційно задоволених вимог, а не повністю покладатись на нього.

16 липня 2024 року від представника ОСОБА_1 адвоката Дерев`янченка Я.Ю. через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги. При ухваленні рішення просив врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у справі № 712/3590/22 від 03 червня 2024 року, щодо письмової згоди другого з подружжя на придбання майна у спільну сумісну власність.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 21 листопада 2024 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 у явочному листі під підпис був повідомлений про призначення розгляду справи на 15-40 год. 21 листопада 2024 року (том 2, а.с.57);

ОСОБА_1 про день, час та місце судового засідання повідомлялась відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (том 2, а.с. 64).

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Дерев`янченко Я.Ю., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 20 червня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

З відомостей з ЄДРСР, які є у відкритому доступі, вбачається, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року по справі № 644/5184/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 20 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 614, розірвано.

07 вересня 2012 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу, за умовами якого продав належну йому квартиру АДРЕСА_7 , а покупці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках прийняли вказану квартиру у власність (том 1, а.с.15-17).

Пунктом 1 договору передбачено, що квартира АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2 таким чином: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04 березня 2006 року Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-222, зареєстрованого 20 березня 2006 року у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», та 1/2 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25 жовтня 2006 року Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-4491, зареєстрованого 09 листопада 2006 року у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Пунктом 2 договору передбачено, що продаж вчинено за суму 200 000,00 грн, які ОСОБА_2 одержав від покупців повністю ще до підписання цього договору.

Того ж дня, 07 вересня 2012 року, ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу, за умовами якого придбав у ОСОБА_9 двокімнатну ізольовану квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 19-22).

Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу квартири від 07 вересня 2012 року квартиру придбано за 212 000,00 грн.

Пунктом 12 договору передбачено, що згода дружини набувача підтверджується заявою-згодою ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 07 вересня 2012 року, реєстровий номер 1883.

Зі змісту вищенаведеної заяви вбачається, що ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові, ОСОБА_2 , на купівлю за суму та на умовах на його розсуд квартири АДРЕСА_5 , за спільні кошти (том 1, а.с.171).

26 вересня 2012 року право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 35632292, відомостями з Державного реєстру речових прав від 07 серпня 2023 року (том 1, а.с.21, 74-75).

На підтвердження своїх доводів щодо участі у купівлі спірної квартири ОСОБА_1 надала копію розписки від 03 вересня 2012 року, з якої вбачається, що вона позичила у ОСОБА_3 3000,00 доларів США, що на той час дорівнювало 23 979,00 грн, для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , і оформлення відповідних документів, пов`язаних з придбанням, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2014 року (том 1 а.с. 77).

ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2008 року належала на праві власності 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_4 (том 1 а.с. 62-64).

Вказану 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель ОСОБА_1 продала ОСОБА_12 за 86 100,00 грн на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2019 року (том 1 а.с. 186-187).

Крім того, з копії розписки від 10 вересня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн для ремонту балкону в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 76).

З наданої ОСОБА_1 довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 07 серпня 2023 року вбачається, що оціночна вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 , складає 823 261,50 грн та така ж вартість поліпшень (том 1 а.с. 79-81).

З наданого ОСОБА_6 звіту про оцінку майна від 27 листопада 2023 року вбачається, що вартість спірної квартири - 552 400,00 грн (том 1 а.с. 125-135).

Частина 1 статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Відповідно до частини 3, 4 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 755/4532/21 (провадження № 61-9534св22).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Частиною 7 статті 57 СК України передбачено, що якщо у придбання майна вкладено крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу 2 частини 1 статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15 (провадження № 61-9395св19).

Як вбачається з матеріалів справи, з 20 червня 2009 року сторони перебували у шлюбі, в період якого придбано спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 212 000,00 грн, на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2012 року. Шлюб між ними розірвано у 2023 році.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказану квартиру ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира хоча і була набута у період шлюбу з ОСОБА_1 , проте придбана ним за особисті кошти, отримані від продажу належної йому до шлюбу спадкової квартири АДРЕСА_7 по договору купівлі-продажу від 07 вересня 2012 року за 200 000,00 грн.

Як встановлено судом, спірна квартира дійсно придбана одразу після відчуження ОСОБА_2 належної йому особисто квартири, договори купівлі-продажу укладені в один і той самий день. Доказів, що в цей період сторони або особисто ОСОБА_2 придбав інше цінне майно вартістю ціни продажу належної йому на праві особистої власності квартири, суду не надано. Також не надано доказів, що спірна квартира придбана за рахунок коштів, набутих подружжям з інших джерел. Отже, доводи ОСОБА_1 щодо відсутності доказів того, що ОСОБА_2 витратив на купівлю спірної квартири саме ті кошти, які отримав від продажу своєї квартири, не заслуговують на увагу.

Встановивши, що спірну квартиру придбано здебільшого за грошові кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу ним квартири, яка була його особистою приватною власністю, - 200 000,00 грн, та лише 12 000,00 грн її вартості були спільними коштами подружжя (по 6000,00 грн відповідно), суд першої інстанції дійшов правильного висновку що квартира підлягає поділу між сторонами у частках пропорційно вкладеним коштам, а саме частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок продажу майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 619/186/15-ц, від 10 грудня 2020 року у справі № 761/42068/16-ц, від 10 квітня 2023 року у справі № 753/472/19.

Таким чином доля ОСОБА_2 у спірній квартирі відповідно до розміру фактичного внеску у сумі 206000 грн складає 9717/10000 часток. Посилання ОСОБА_1 на те, що загальна сума часток за рішенням суду дорівнює 9717+238 = 9955/10 000, тобто питання щодо власності на 45/10 000 часток квартири взагалі не вирішено, є слушним, однак ця неточність у розмірі присудженого, з урахуванням того, що в цілому висновок суду щодо визначення часток у майні пропорційно внесеним коштам є правильним, є підставою для виправлення судом першої інстанції арифметичної помилки у рішенні, а не для скасування чи зміни рішення суду в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що його особисті грошові кошти були витрачені на придбання спірної квартири, безпідставні та спростовуються встановленими судами фактичними обставинами, оскільки ОСОБА_2 належними й допустимими доказами спростував презумпцію рівності часток подружжя, довівши, що квартира придбана частково за його особисті кошти. Вказаний факт підтверджено доказами, які свідчать про послідовність дій щодо відчуження власної нерухомості і вчинення подальших видатків, та ці обставини ОСОБА_1 не спростувала.

Безпідставними є також й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази внесення нею коштів на купівлю спірної квартири і оформлення договору, сплати державного мита і пенсійного збору, а саме факту витрати позичених нею за розпискою коштів у розмірі 3000,00 доларів США, оскільки надана нею розписка не підтверджує внесення коштів. Зі змісту договору купівлі-продажу від 07 вересня 2012 року обов`язок зі сплати всіх сум був покладений на ОСОБА_2 як покупця, а вартість квартири визначена в гривнях.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не надав належної оцінки наданню нею згоди на придбання майна у спільну сумісну власність та відповідній умові договору купівлі-продажу, колегія суддів також відхиляє, оскільки сама по собі така заява, з урахуванням усіх обставин справи, не підтверджує факт придбання квартири за спільні кошти подружжя. Відповідні заява і умова договору купівлі-продажу в силу частини 2 статті 89 ЦПК України не мають для суду заздалегідь встановленої сили чи переваги над іншими доказами та мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами.

Доводи зустрічного позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що вона зробила поліпшення у квартирі, брала фінансову участь у ремонті, а також щодо перебування на її утриманні дитини, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вона не просила відступити від засади рівності часток подружжя у спірному майні, а також спірна квартира не може бути визнана майном чоловіка, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, а є спільною сумісною власністю подружжя.

До того ж, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Також колегія суддів не вбачає підстав для розгляду вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 щодо закриття провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, в частині вимог, заявлених у первинному позові від 17 серпня 2023 року, у зв`язку з відсутністю предмета спору, з урахуванням того, що ОСОБА_2 у грудні 2023 року подано уточнений позов.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстави для перерозподілу судових витрат, зокрема, її витрат на правничу допомогу, у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина