ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7753/24 Справа № 216/2178/23 Суддя у 1-й інстанції - ЦИМБАЛІСТЕНКО О. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.

за участю секретаря Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/2178/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про сплату аліментів на дитину,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горовий Олександр Васильович,

на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року,

встановив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про сплату аліментів на дитину.

Позов мотивований тим, що 22 червня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, який розвірано рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області 30 листопада 2020 року. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 січня 2021 року сторонами укладено договір про сплату аліментів на дитину, який позивач вважає недійсним, оскільки, умови договору суперечать вимогам законодавства, не відповідають нормам СК України та звужують права дитини, а саме: п. 5 договору визначено, що «Аліменти, одержані на дитину, є власністю Матері і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. У разі смерті Матері аліменти є власністю дитини», що суперечить ст. 179 СК України, якою передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Також п. 5 договору суперечить п. 1 ст. 189 СК України у відповідності до якого «Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом».

Крім того, договір містить абзац третій п. 2 де зазначено, що, «починаючи з 01 лютого 2023 року в розмірі 50% від заробітної плати Батька щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні дитини на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу». Позивач зазначає, що він є військовослужбовцем та отримує грошове забезпечення, а не заробітну плату та на момент укладення договору до грошового забезпечення не відносилась додаткова винагорода за участь військовослужбовця в бойових діях, розмір якої складає від 30 до 100 тисяч гривень, що вже не відповідає домовленностям на момент укладення договору про сплату аліметів в розмірі, співрозмірному з 15 000 гривень щомісяця.

З метою врегулювання спірних питань, позивачем направлено відповідачу пропозицію про внесення в договір змін в новій редакції, однак відповідач відповідь на пропозицію не надала.

На підставі наведеного, просив суд визнати недійсним договір про сплату аліментів на дитину від 20 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Белявцевою А.В., реєстраційний номер № 88.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року позов задоволено частково, визнано Договір про сплату аліментів на дитину від 20 січня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцевою А.В., реєстраційний номер 88, недійсним у п. 5 в частині «Аліменти, одержавні на дитину, є власністю Матері». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 536, 80 гривень.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Горовий О.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати в частині відмови в визнанні недійсним в цілому Договору про сплату аліментів на дитину від 20 січня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що оспорювний позивачем договір, основні положення якого, без яких він не був би укладений, суперечать нормам Цивільного та Сімейного кодексів України, інтересам дитини та положенням чинного законодавства України. При цьому апелянт посилається на ст. 203, 215 ЦК України та на ст. 181, 189 СК України

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги позивача, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 червня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2020 року.

За час перебування у шлюбі, у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 січня 2021 року сторонами укладено договір про сплату аліментів на дитину, який посвідчений Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Белявцевою А.В., реєстраційний номер № 88, який визначає порядок здійснення батьківських прав і обов`язки сторін.

Оспорюваним договором встановлено розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання дитини (п. 2). Аліментні зобов`язання за змістом укладеного договору виникають у платника - позивача по справі з 01 лютого 2021 року до 01 лютого 2023 року у сумі 15 000 гривень щомісяця, починаючи з 01 лютого 2023 року в розмірі 50% від заробітної плати позивача щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу. У п. 5 договору вказано, що аліменти, одержані на дитину, є власністю матері і мають використовуватися за цільовим призначенням.

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним позивач посилався на те, що умови договору суперечать вимогам законодавства та наявні підстави для визнання його недійсним. Позивач вказував на те, що договір є недійсним, оскільки пункт 5 викладений в редакції зміст якої суперечить нормі ч. 1 ст. 189 СК України та ч. 6 ст. 203 ЦК України, а пункт 2 договору не відповідає волевиявленню позивача на момент укладення договору через зміни в законодавстві, які сторони не могли передбачити, посилаючись на порушення ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що п.5 оспорюваного позивачем договору, відповідно до якого аліменти, одержані на дитину, є власністю матері, не відповідає нормам законодавства. В іншій частині оспорюваний договір відповідає волевиявленю сторін на його укладення, сторони при його укладенні були вільними і укладення договру відповідало їх внутрішній волі, а тому підстави для визнання окремого пункту чи договору в цілому недійсним відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції в чатині відмови в задоволенні вимог позивача про визнання недійсим в цілому договору про сплату аліментів на дитину від 20 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Белявцевою А.В., реєстраційний номер № 88, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

Статтями 11, 15 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За своєю природою договір про сплату аліментів (аліментний договір) є цивільно-правовим договором, відповідно до якого платник аліментів зобов`язується надавати одержувачу аліментів матеріальне утримання на узгоджених ними умовах.

СК України не встановлює порядок укладення, зміни, припинення договору про сплату аліментів на дитину, визнання його недійсним, а тому до таких положень застосовуються норми загального законодавства - ЦК України. Спеціальне - сімейне законодавство - встановлює особливі правила, які витікають зі специфічного характеру аліментних зобов`язань, а саме: суб`єктний склад, тривалість правовідносин, мінімальний розмір аліментів.

Враховуючи положення ст. 8 СК України, слід звернутися до відповідних норм цивільного законодавства. Згідно із законодавчо передбаченої можливості такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

Відповідно ст. 181 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю сторін. Сторонами договору про сплату аліментів виступають батьки дитини. Вони мають право скласти такий договір як у період їх перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Згідно ч. 1 ст. 189 СК України, аліментний договір спрямований, передусім, на добровільне виконання аліментного зобов`язання одним із батьків, який проживає окремо, а також надає можливість батькам самостійно вирішити питання надання аліментів без втручання суду шляхом укладення договору, в якому буде визначено розмір та строки їх виплати.

Законодавство України не закріплює чітких вимог щодо укладення такого договору, лише вказано, що він укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, тому при його укладанні мають бути дотримані загальні вимоги, що встановлені ст. 203 ЦК України.

Зміст договору про сплату аліментів на дитину законодавством чітко не регламентований, в ньому за загальними правилами мають міститись істотні, до яких варто відносити його предмет, розмір, порядок та строки виплати аліментів і порядок їх цільового використання, та звичайні умови.

Отже, сторони даного договору не обмежені в можливості визначити як істотні умови для конкретного договору про сплату аліментів на дитину (дітей), так і додаткові умови.

Зокрема, в договорі про сплату аліментів сторони мають можливість самостійно передбачити розмір аліментів вище за суму, яку б встановив суд у своєму рішенні, якщо аліменти стягувалися у судовому порядку, або вище за той, на який одержувач аліментів міг би претендувати згідно із законом.

До того ж батьки можуть включити до договору й інші умови, які вони вважатимуть необхідними, а тому можуть мати місце випадкові умови, що не стосуються безпосередньо предмету даного договору.

СК України, у цьому контексті, висуває лише одну вимогу: умови договору не можуть порушувати права дитини, що встановлюються СК України.

Таким чином, договір між батьками про сплату аліментів дає можливість сторонам зобов`язання самостійно погоджувати найбільш прийнятні для них умови надання утримання на дитину.

Так, згідно умов оспорюваного позивачем договору позивач мав сплачувати аліменти з 01 лютого 2021 року до 01 лютого 2023 року у сумі 15 000 гривень щомісяця, починаючи з 01 лютоого 2023 року в розмірі 50% від заробітної плати позивача щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а при навчанні на очній формі навчання до закінчення ним навчального закладу (п. 2).

Підставою для визнання абз. 3 п. 2 договору недійсним, позивач зазначає, що він, будучи військовослужбовцем, отримує грошове забезпечення, а не заробітну плату, в свою чергу пунктом 2 договору передбачено стягнення аліментних платежів від заробітної плати, у зв`язку з чим вважає, що абз. 3 п. 2 договору є недійсним.

Суд вважає за необхідне вказати, що згідно чинного законодавства утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, крім виплат, що не мають постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом. Також це стосується, зокрема, додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану.

Так, згідно ч. 1-2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

У пункті 8 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб (Постанова Кабміну України від 26.02.1993 №146) зазначено, що з військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів внутрішніх справ, утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, інших виплат, установлених законодавством, зокрема додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану, крім грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом (Пункт 8 в редакції Постанови Кабінету міністрів України № 122 від 16 лютого 2022 року; із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету міністрів України № 1263 від 11 листопада 2022 року).

Відповідно п. 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого 07 червня 2018 року № 260 (надалі Порядок) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Відповідно ст. 182 СК, гарантований мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто, можливість щодо їх зменшення обмежена, оскільки існує вказівка СК України на те, що умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені законом. Тому, розмір аліментів за договором повинен відповідати вимогам ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На підтаві наведеного вище колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним абз. 3 п. 2 договору про сплату аліментів на дитину, оскільки заробітна плата і додаткові виплати військовослужбовця дозволяють нараховувати аліменти в більшому розмірі, що спрятиме поліпшенню матеріального становища дитини та належного рівня життя. Крім того, формулювання в договорі «заробітна плата» замість «грошове забезпечення» не свідчить про порушення законодавства та інтересів дитини.

Щодо вимоги позивача про визнання недійним договору про сплату аліментів на дитину через те, що зміст абзацу 3 п. 2 договору не відповідає волевиявленню позивача слід зазначити, що волевиявленням є передбачений законодавством зовнішній вияв волі дієздатних суб`єктів права, який тягне за собою юридичні наслідки. Становлячи різновид фактів юридичних, волевиявлення може виражатися у діях правомірних і неправомірних. Формою волевиявлення може бути не тільки реальна активна поведінка, а й бездіяльність. Юридичне значення може надаватися в деяких випадках не тільки прямому волевиявленню, а й непрямому (т. з. конклюдентному), в якому воля суб`єкта виражається не безпосередньо, а через такі дії (або бездіяльність), які дають змогу з безперечністю встановити її зміст і спрямованість. Волевиявлення повинне бути свідомим, вільним (невимушеним), справжнім (не удаваним) і здебільшого мати певну форму.

У пункті 16 договору зафіксовано наступне «Ми, батьки, підтверджуємо, що цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається нами у відповідності зі справжньою нашою волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається нами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчимо, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі».

Наведене вище свідчить про те, що на момент укладення спірного договору волевиявлення сторін на його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а тому підстави для визнання окремого пункту чи договору в цілому, - недійсним, відсутні тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійним договору про сплату аліментів на дитину в цілому.

При цьому, колегією суддів апеляційного суду не примаймаються до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що оспорювний позивачем договір, основні положення якого, без яких він не був би укладений, суперечить нормам Цивільного та Сімейного кодексів України, інтересам дитини та положенням чинного законодавства України, оскільки посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України та на ст. 181, 189 СК України, позивач не зазначає, в чому конкретно основні положення спірного договору суперечать положенням цивільного або ж сімейного законодавства та у чому полягає порушення прав дитини, що свідчить про безпідставність вказаних доводів.

Доводи апеляційної скарги, які є ідентичними доводам, викладеним в позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горовий Олександр Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 25 листопада 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста