Справа №206/1-564/11
Провадження №6/127/155/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Бернади Є.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Николайчук Т.О.,

прокурора ОСОБА_1 ,

заявника ОСОБА_2 ,

представника заявника - адвоката Мельника В.О.,

представника відділу державної виконавчої служби Паламарчука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 заяву адвоката Мельника В.О. в інтересах ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява адвоката Мельника В.О. в інтересах ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2023 ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності й кримінальне провадження закрите. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29.06.2023 зазначена постанова від 18.04.2023 змінена в частині формулювання резолютивної частини, а саме щодо передачі майна, яке знаходилось на відповідальному зберіганні.

На підставі зазначених судових рішень був виданий виконавчий лист від 11.07.2023, на підставі якого було відкрите виконавче провадження № 7232547. В цьому виконавчому провадженні була винесена постанова, серед іншого, про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору.

Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження та текстом виконавчого листа, заявник вважає, що виконавчий лист є таким, що не підлягає до виконання.

Як зазначив заявник, ОСОБА_2 у виконавчому листі як фізична особа зазначений боржником, що не відповідає обставинам справи та грубо порушує права Заявника, а також вимоги законодавства. Зокрема, ОСОБА_2 не може бути боржником у цьому виконавчому провадженні, оскільки рішення суду, в частині якого виданий виконавчий лист, стосується юридичної особи ДП «Вінницький авіаційний завод». Тому зазначення боржником будь-якої іншої особи, окрім ДП «Вінницький авіаційний завод» не відповідає обставинам справи. Також зауважив, що майно, зазначене у виконавчому документі, не було і не могло бути передане ОСОБА_2 на відповідальне зберігання, оскільки єдиним законним володільцем речових доказів у кримінальному провадженні є саме ДП «Вінницький авіаційний завод». Захисник зауважив, що наявні постанови про прийняття майна на відповідальне зберігання містять підпис ОСОБА_2 , оскільки на той час останній був директором зазначеної юридичної особи. Крім того, захисник зазначив, що судові рішення, на підставі яких виданий виконавчий документ, не покладала на ОСОБА_2 жодних обов`язків як на фізичну особу щодо повернення майна (речових доказів), які були передані ДП «Вінницький авіаційний завод». При цьому захисник зауважив, що ОСОБА_2 05.07.2011 був усунутий від посади директора ДП «Вінницький авіаційний завод» і після такого усунення посаду директора займало ще 4 особи. Тому ОСОБА_2 не відомо, де перебуває майно, а тому він позбавлений можливості будь-яким чином сприяти виконанню рішення суду.

ОСОБА_2 та його захисник адвокат Мельник В.О. в судовому засіданні заву підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у заяві.

Прокурор вважає, що правові підстави для задоволення заяви відсутні.

Представник третього відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) (далі ВДВС) вважає, що правові підстави для задоволення заяви відсутні, оскільки підстави для визнання документу таким, що не підлягає виконанню, чітко визначені профільним законом, заявником ці підстави не наведені.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що 18.04.2023 Вінницьким міським судом Вінницької області винесена постанова про звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України (далі КК) у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за частиною п`ятою статті 191 КК закрита.

29.06.2023 Вінницький апеляційний суд постановив ухвалу, якою постанова Вінницького міського суду від 18.04.2023 змінена і у резолютивній частині вказано про скасування застосованих до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 запобіжних засобів, про скасування арештів, накладених на майно, відновлення видаткових операцій за рахунками, а також про долю речових доказів. Зокрема, з ухвали від 29.06.2023 випливає, що формуляри та паспорти, три агрегати гелікоптерів, три гелікоптери МІ-2, п`ять ВР-2, десять двигунів ГТД-350, які знаходяться на відповідальному зберіганні на ДП «Вінницький авіаційний завод», передані у власність держави на потреби Збройних Сил України.

З наведених судових рішень випливає, що розгляд кримінального провадження був здійснений в порядку КПК 1960 року.

Відповідно до пункту 9 розділу XІ Перехідні положення КПК запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з пунктом 10 розділу XІ Перехідні положення КПК кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій згідно з положеннями цього Кодексу.

Зі змісту пункту 11 розділу XІ Перехідні положення КПК випливає, що кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Разом з тим, відповідні судові рішення у кримінальному провадженні набрали законної сили, тому питання щодо порядку його виконання має бути вирішене судом відповідно до приписів чинного КПК з урахуванням особливостей КПК 1960 року в частині вирішення долі речових доказів та накладних арештів.

Відповідно до частини першої статті 533 КПК вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно з частиною п`ятою статті 534 КПК процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Зі змісту частини третьої статті 535 КПК випливає, що у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

Разом з тим, статтею 537 КПК визначений перелік питань, які вирішуються судом під час виконання саме вироків. Застереження про вирішення питань, пов`язаних з виконанням судового рішення у формі ухвали наведена норма кримінально-процесуального закону не містить.

Відповідно до частини шостої статті 404 КПК 1960 року якщо у виправданого або у особи, щодо якої справа закрита, були вилучені документи, цінності та інші предмети чи був накладений арешт на майно, копія вироку, що набрав законної сили, або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції направляються відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей та інших предметів, а також для зняття арешту з майна.

Статтями 409, 411 КПК 1960 року подібно до приписів статті 537 КПК наявні застереження щодо вирішення питань, пов`язаних саме з виконанням вироку, а не судового рішення у формі постанови чи ухвали.

Отже, аналіз наведених вище норм кримінально-процесуального закону, як в чинній редакції, так і в редакції КПК 1960 року містять застереження щодо вирішення питань, пов`язаних саме з виконанням судового рішення у формі вироку. Єдиною нормою, яка уповноважує суд вирішити процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, є частина п`ята статті 534 КПК. Однак порядок вирішення таких питань кримінально-процесуальним законом не регламентований. Саме тому суд вважає, що у цьому випадку мають бути застосовані загальні засади кримінального судочинства, а також інші конституційні та конвенційні гарантії щодо забезпечення доступу до правосуддя. Тому, на переконання суду, правові підстави для закриття провадження у справі за заявою в порядку виконання судового рішення відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення заяви, суд вважає за доцільне зауважити таке.

11.07.2023 на адресу третього відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) був направлений виконавчий лист, копія ухвали Вінницького апеляційного суду, копії постанов слідчого та довідка.

27.07.2023 до Вінницького міського суду Вінницької області надійшов запит виконавця, відповідно до якого останній просив надати копії документів щодо визначення вартості майна боржника, яке перебуває на зберіганні у ДП «Вінницький авіаційний завод».

Також матеріали кримінального провадження містять розпису ОСОБА_4 в.о. директора ДП «Вінницький авіаційний завод» - про отримання речових доказів згідно з трьома описами.

06.09.2023 до Вінницького міського суду Вінницької області надійшла копія постанови про відкриття виконавчого провадження. Зі змісту цієї постанови випливає, що виконавче провадження № 72325475 було відкрите на підставі виконавчого листа № 206/1-564/11, виданого 11.07.2023 Вінницьким міським судом про передачу речових доказів - формулярів та паспортів, 3 агрегатів гелікоптерів, 3 гелікоптерів МІ-2, 5 ВР-2, 10 двигунів ГТД-350, які знаходяться на відповідальному зберіганні на ДП «Вінницький авіаційний завод», передані у власність держави на потреби Збройних Сил України. Також зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження випливає, що боржником у цьому виконавчому провадженні є ОСОБА_2 , а стягувачем Вінницький міський суд Вінницької області.

Вище суд зазначив, що захисник ОСОБА_2 у заяві зазначив, що ДП «Вінницький авіаційний завод» має самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями, майно не було передане ОСОБА_2 на зберігання, тому останній і не може бути боржником у виконавчому провадженні, оскільки ні постановою суду першої інстанції, ні ухвалою суду апеляційної інстанції на його підзахисного не покладений жоден обов`язок, як на фізичну особу, щодо повернення майна (речових доказів, що були передані ДП «Вінницький авіаційний завод». І крім цього, ОСОБА_2 не має відношення до ДП «Вінницький авіаційний завод», оскільки не є ані керівником, ані представником цієї юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 15 Закону № 1404-VIII стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Зі змісту абзацу другого частини другої статті 15 Закону № 1404-VIII випливає, що боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 15 Закону № 1404-VIII за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, та за рішеннями, прийнятими у кримінальних провадженнях, стягувачем виступає державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 15 Закону № 1404-VIII за рішеннями про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) стягувачем є Державна судова адміністрація України.

Слід зауважити, що пунктами 1 та 2 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до абзацу першого пункту 5 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації від 27.08.2010 за № 51/401/649/471/23/125 (далі Інструкція) випливає, що факт вилучення речових доказів, документів, цінностей та іншого майна (у тому числі предметів і документів, вилучених з обігу) відображається у протоколі слідчої дії.

Згідно з абзацом першим пункту 13 Інструкції речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації, про що складається протокол.

Зі змісту пункту 59 випливає, що у разі якщо речові докази та інше майно знаходяться на спеціальному зберіганні, за місцем їх зберігання надсилається копія або виписка з вироку, ухвали, постанови, де вказується про подальшу долю цих об`єктів. Прийняте рішення є обов`язковим для керівників тих установ, де зберігаються речові докази.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що зі змісту постанови від 18.04.2023 випливає, що на час вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_2 обіймав посаду директора ДП «Вінницький авіаційний завод». При цьому захисник Ярославського О.В. надав суду копії документів на підтвердження того, що його підзахисний на час винесення постанові від 18.04.2023 не мав відношення до ДП «Вінницький авіаційний завод».

Зокрема, відповідно до наказу керуючого санацією ДП «Вінницький авіаційний завод» Кравченка І.А. № 128 від 05.07.2011 ОСОБА_2 був відсторонений від посади керівника боржника, натомість був призначений виконуючий обов`язки директора ОСОБА_5 , а керуючи санацією прийняв на себе управління підприємством.

З копії трудової книжки ОСОБА_2 , наданої його захисником, випливає, що ОСОБА_2 був звільнений з посади директора ДП «Вінницький авіаційний завод» 29.05.2017 на підставі наказу № 2-к відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП.

У подальшому ОСОБА_2 01.09.2017 був прийнятий на посаду інженера у ПП «Еркар» і 27.06.2018 звільнений із займаної посади за власним бажанням. 06.07.2022 ОСОБА_2 прийнятий на посаду начальника льотно-випробувальної станції.

Обґрунтовуючи подану заяву, захисник ОСОБА_2 також надав суду копії приймально-здавальних актів, зі змісту яких випливає, що від імені ДП «Вінницький авіаційний завод» ці акти підписані в.о. директора Згурським Ю. Ці акти датовані 28.11.2023.

Отже, аналізуючи наведені вище нормативно-правові акти, доводи учасників судового провадження, суд вважає слушним твердження представника заявника в частині того, що ОСОБА_2 не міг бути боржником у виконавчому провадженні щодо речових доказів. Зокрема, за результатами судового розгляду заяви суд встановив, що речові докази були передані на зберігання саме до ДП «Вінницький авіаційний завод», керівником якого на час вчинення інкримінованих ОСОБА_2 діянь був саме ОСОБА_2 . У подальшому ОСОБА_2 був відсторонений від займаної посади і на час ухвалення відповідного судового рішення ОСОБА_2 не був керівником зазначеної юридичної особи. Разом з тим, суд у межах провадження в частині виконання судового рішення не уповноважений надавати оцінку доводам захисника щодо порушення порядку оформлення виконавчих документів на стадії виконання судового рішення.

Як на підставу для задоволення заяви захисник здійснив посилання на приписи Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Зокрема, захисник зауважив, що частиною першою та другою статті 432 ЦПК визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Єдине застереження щодо застосування приписів ЦПК у наявне у реченні другому частини п`ятої статті 128 КПК, зі змісту якого випливає, що у разі якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Тому суд вважає, що застосування приписів ЦПК у цьому провадженні безпідставне, оскільки виконавчий документ був виданий не з питань, пов`язаних з цивільним позовом.

Разом з тим, пунктом 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини першої статті 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Зі змісту частини шостої статті 9 КПК випливає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

При цьому частиною першою статті 7 КПК визначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; повага до людської гідності; забезпечення права на свободу та особисту недоторканність; недоторканність житла чи іншого володіння особи; таємниця спілкування; невтручання у приватне життя; недоторканність права власності; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї; заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; публічність; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами; розумність строків; мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Як суд зазначив вище, у нормах кримінально-процесуального закону відсутні приписи щодо можливості визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Крім того, наведеними вище нормами визначено, що у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання у порядку, передбаченому законом про виконавче провадження. Саме тому суд вважає, що правові підстави для задоволення заяви з цих підстав відсутні. Разом з тим, в судовому засіданні суд встановив, що у виконавчому документі чітко зазначене місце знаходження речових доказів, а також боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_2 . Однак останній під час проведення відповідних виконавчих дій не вжив заходів, спрямованих на заміну сторони виконавчого провадження. Тому суд вважає слушними твердження прокурора та представника ДВС в частині того, що ОСОБА_2 та його захисником обраний не вірний спосіб захисту. При цьому частиною третьою статті 26 КПК визначено, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

ОСОБА_2 та його захисником обраний саме такий спосіб захисту, як визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Питання щодо заміни сторони виконавчого провадження заявником та його захисником ініційоване не було. А в силу принципу диспозитивності суд не вправі виходити за межі тих питань, які винесені на його вирішення учасниками кримінального провадження. Саме тому суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 371, 539 КПК, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви адвоката Мельника В.О. в інтересах ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: