ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/3928/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Трофименко Марина Володимирівна, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2024 року, яке ухвалено суддеюТкаченком А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 вересня 2024 року, та на додаткове рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року, яке ухвалено суддеюТкаченком А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 вересня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 28 січня 2024 року о 19-40 годині водій ОСОБА_2 допустив зіткнення з автомобілем під керуванням водія ОСОБА_3 , завдавши своїми діями механічних пошкоджень транспортному засобу, належному позивачці ОСОБА_1 , що спричинило майнові збитки.

Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

В рамках даної адміністративної справи ОСОБА_3 було визнано потерпілим.

13.02.2024 позивачка ОСОБА_1 , в інтересах водія її транспортного засобу, звернулася за правничою допомогою до Адвокатського об?єднання «Приват юрист».

Згідно укладеного договору про надання правничої допомоги та акту прийому-передачі наданих послуг, вартість робіт адвоката становила 15 000,00 грн.

Крім того, позивачкою понесені додаткові витрати, пов`язані з ДТП у сумі 240,00 грн. плата за збереження транспортних засобів на спец.майданчику за 2 доби та 1 700,00 грн. плата за евакуатор, яким доставлявся автомобіль з місця ДТП, що підтверджується банківськими квитанціями.

До того ж, в результаті ДТП, позивачка зазнала моральної шкоди, що виразилося в душевних переживаннях та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із пошкодженням автомобіля, в порушенні звичайного устрою життя, оскільки ремонт потребував значного часу та матеріальних затрат, дана ситуація була для позивачки стресовою.

Посилаючись на викладене, просила суд: стягнути на свою користь з відповідача витрати на професійну допомогу у сумі 15 000,00 грн. в рамках розгляду справи №214/1666/24, витрати, пов`язані зі збереженням автомобіля у сумі 240,00 грн., вартість евакуації автомобіля у сумі 1 700,00 грн. та стягнути моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 3 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 363, 36 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу суму 3 000,00 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Трофименко М.В., просить скасувати рішення суду та додаткове рішення суду, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з?ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано всі наявні у справі докази щодо понесення позивачкою ОСОБА_1 витрат, у зв?язку з ДТП, винним у якому є відповідач. Оскільки, позивачка ОСОБА_1 не мала часу та змоги оплачувати послуги адвоката, евакуатора та поміщення автомобіля на майданчик, всі оплати, за її дорученням, були здійснені ОСОБА_3 . Вона заявляла у суді першої інстанції клопотання про допит ОСОБА_3 у якості свідка, однак суд дане клопотання не задовольнив.

Позивачка не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що витрати на професійну правничу допомогу повинні бути компенсовано в тому процесі, в якому вони надаються. Зазначає, що судом в порядку визначеному КУпАП розглядаються саме матеріали про притягнення особи до адміністративної відповідальності та вирішується питання щодо вини або невинуватості особи. Питання щодо стягнення з винної особи витрат, які потерпіла в результаті ДТП особа несе під час розгляду справи про адміністративне правопорушення із залученням до участі у справі фахівця, судом не вирішується. Вказує й на те, що адвокат разом з потерпілою з?явились у судове засідання на визначений час, однак, у зв?язку з тим, що винна особа не заперечувала своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення, з метою економії часу в роботі суду, повідомили секретарю судового засідання про те, що не будуть брати участі в судовому засіданні та на фіксації судового засідання технічними засобами не наполягають.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду у справах щодо визначення витрат на професійну правничу допомогу, просить суд задовольнити позовні вимоги, оскільки розір гонорару адвоката визначається лише за погодженням з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Також, вказує, що у цій справі судом постановлено додаткове судове рішення, яким стягнуто витрати на професійну правничу допомогу лише у розмірі 3 000,00 грн., що є значно занижений та не відповідає обсягу виконаних адвокатом робіт.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Сулига С.О., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Посилається на те, що позивачка ОСОБА_1 не була визнаною потерпілою в рамках розгляду адміністративної справи №214/1666/24, тобто предметом позовних вимог є стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляду справи, до участі у якій вона навіть не була залучена. При цьому, спірні суми були понесені не позивачкою, а водієм ОСОБА_4 , який і був залучений до участі у справі у якості потерпілого. До того ж, надана позивачкою квитанція про сплату витрат на професійну правничу допомогу вірно не була врахована судом першої інстанції, оскільки згідно цієї квитанції 15 000,00 грн. було сплачено ОСОБА_4 на користь невідомої особи ОСОБА_5 , а не на користь АО «Приват юрист», договір із яким було долучено до позовної заяви. Також, вказує, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтований.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 вимагає стягнути з відповідача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у справі, в якій вона навіть не брала участі на підставі квитанції про оплату ОСОБА_4 грошових коштів на користь невідомої особи.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.01.2024 о 19.40 год. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Volkswagen CC, р/н НОМЕР_1 , по автодорозі на регульованому перехресті вул. Миколи Світальського та просп. 200-річчя Кривого Рогу у м. Кривому Розі, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед початком виконання маневру повороту ліворуч не переконався у безпечності виконуваного ним маневру, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, не надав дорогу, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки Mercedes-Benz Sprinter 316, р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який в той момент рухався у зустрічному напрямку прямо.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано майнових збитків, а пасажир автомобіля марки Volkswagen CC, р/н НОМЕР_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була травмована. Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив п.п.2.3 «б», 10.1, 12.3, 16.6 ПДР України.

Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 12).

Власником пошкодженого транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 316, р/н НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, являється позивачка ОСОБА_1 (а.с. 6).

Спір виник з приводу відшкодування позивачці ОСОБА_1 за рахунок особи, винної у пошкодженні транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 316 (відповідача ОСОБА_2 ), судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи №214/1666/24 щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, витрат, пов?язаних із збереженням автомобіля на спеціальному майданчику та вартсості евакуації транспортного засобу з місця ДТП до спеціального майданчика, а також відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна позивачки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування за рахунок особи, винної у пошкодженні транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 316 (відповідача ОСОБА_2 ), судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи №214/1666/24 щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, суд першої інстанції виходив з того, що питання стягнення витрат на правову допомогу, яка надана у іншій справі, шляхом подачі окремого позову чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено, та у тексті поданої до суду копії постанови у справі № 214/1666/24 відсутні докази надання правничої допомоги зі сторони потерпілого ОСОБА_3 та укладення договору про надання правничої допомоги № 13/02/24 від 13.02.2024 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування за рахунок особи, винної у пошкодженні транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 316 (відповідача ОСОБА_2 ), судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи №214/1666/24 щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є наявність шкоди. За відсутності цього не виникають і самі деліктні зобов`язання. Наявність шкоди і її розміри доводить потерпілий; протиправність дій того, хто завдав шкоду. За загальним правилом, шкода, заподіяна правомірними діями, відшкодуванню не підлягає, якщо інше не встановлене законом (до таких винятків відноситься, наприклад, відшкодування шкоди, заподіяної в стані крайньої необхідності); причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла. Для виникнення деліктних зобов`язань необхідний безпосередній причинний зв`язок між цими явищами, тобто протиправні дії повинні породжувати шкідливий результат; вина, того, хто завдав шкоду.

При цьому закон виходить із презумпції вини того, хто завдав шкоди. Якщо потерпілий довів наявність шкоди, то той, хто завдав її, повинен довести протилежне - відсутність своєї вини.

Статтею 1166 ЦК України передбачено те, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зобов`язання з відшкодування шкоди є деліктними зобов`язаннями. Деліктні зобов`язання є позадоговірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Отже, майнова шкода у вигляді фінансових витрат, які потерпіла сторона несе внаслідок неправомірних дій винної особи, підлягає відшкодуванню у загальному порядку, у зв?язку з чим є прийнятними доводи апеляційної скарги щодо невірного твердження суду першої інстанції про те, що витрати на професійну правничу допомогу повинні бути компенсовано в тому процесі, в якому вони надаються.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Звертаючись до сдуу з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 витрати на професійну допомогу у сумі 15 000,00 грн., понесені нею в рамках розгляду справи №214/1666/24.

Разом з тим, згідно постанови Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року у справі №214/1666/24 ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Потерпілими особами у даній справі є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 12).

В матеріалах справи відсутні докази залучення позивачки ОСОБА_1 до участі у справі №214/1666/24, а тому колегія сууддів дійшла висновку, що остання не підтвердила факт понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи, й хаявлені позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи №214/1666/24, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні цих позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 витрат, пов`язаних зі збереженням автомобіля у сумі 240,00 грн. та його евакуації у сумі 1 700,00 грн., суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості, оскільки покладення на винну особу відшкодування таких витрат не відповідає статті 29 Розділу III «Порядок здійснення страхового відшкодування на території України» Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV, та в матеріалах справи відсутні докази сплати цих витрат саме позивачкою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2024 року притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 12), а тому, за загальним правилом, завдані збитки мають відшкодовуватися винною особою ОСОБА_2 .

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, потерпіла особа наділена правом на стягнення з винної особи завданих збитків в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, і це право може використовуватися такою особою як після отримання всієї суми страхового відшкодування від страховика, так і як самостійна вимога.

Згідно статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Отже, витрати на евакуацію транспортного засобу у сумі 1 700,00 грн. та на збереження автомобіля на стоянці у сумі 240,00 грн. відшкодовуються страховиком та лише у випадку, якщо у страховик анне виник обов?яхок з віжшкодування цих витрат або розмір таких витрат перевищує ліміти страхового відшкодування, потерпіла сторона набуває прав вимоги до винної особи.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення власницею пошкодженого транспортного засобу (позивачкою ОСОБА_1 ), страховика про настання ДТП та звернення з вимогою про відшкодування витрат на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плати за послуги стоянки, тобто здійснення всіх дій для встановлення та виплати страхового відшкодування і відповідних виплат, в т.ч. па евакуація та плати за стоянки, або відмову у виплаті вказаних витрат, з обґрунтування причин відмови страховика у таких виплатах.

За таких обстаивн, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що покладення на винну особу відшкодування таких витрат не відповідає вимогам закону.

Крім того, судом вірно було враховано й ту обставину, що у матеріалах справи відсутні докази понесення таких витрат безпосередньо позивачкою ОСОБА_1 .

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався ст. 1167 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_2 , який є винною у завданні шкоди, належному позивачці майну (пошкодження автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди), а тому останній повинен нести відповідальність за заподіяну моральну шкоду позивачці, розмір якої суд визначив у 3 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

За змістом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Тобто, ч.1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки зaподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Разом з тим, згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи наведені обставини та беручи до уваги, що внаслідок протиправної поведінки відповідача порушено право володіння, користування та розпорядження ОСОБА_1 належним їй автомобілем, порушився звичний життєвий уклад, вона через пошкодження автомобіля вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок чого переносила душевні та моральні страждання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачці завданої моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн., який визначено судом з урахуванням принципів розумності і справедливості.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення у вищенаеденій частині, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючисьст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Трофименко Марина Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2024 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи №214/1666/24, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: