ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6626/24 Справа № 204/880/24 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про скасування відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання/перебування особи

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2024 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила скасувати відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання/перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 ; судові витрати стягнути з відповідачів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 04 грудня 2010 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , в якій вона проживає та зареєстрована разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та з відповідачем ОСОБА_2 . 23.02.2023 рішенням суду шлюб між ними розірвано. 04.04.2023 року відповідач ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_5 , яка після реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_3 . 28.08.2023 позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 07.08.2023 здійснив реєстрацію відповідача ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 без її згоди як співвласника зазначеної квартири. Внаслідок незаконної реєстрації місця проживання відповідачки ОСОБА_3 у зазначеній квартирі остання набула право на проживання в такій квартирі, що порушує права та охоронювані законодавством інтереси позивача та її малолітньої дитини, у зв`язку з чим, вона звернулась до суду із зазначеною позовною заявою (а.с.1-8-7).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про скасування відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання/перебування особи - відмовлено (а.с.143-145).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 152-156).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.85).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.12.2010 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.67).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23.02.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.25-26).

Згідно довідки №6881 від 20.10.2022 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (власник) (а.с.27).

З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб 04.04.2023 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 (а.с.88).

Відповідно до довідки №6324 від 28.08.2023, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (власник) (а.с.28).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є не доведеними та не обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, статтею 41 Конституції України закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 р. №265.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

Суд 1 інстанції дійшов висновку, що вимога про скасування відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання/перебування відповідачки у квартирі не може бути задоволена у розумінні ст.16 ЦК України, оскільки поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язано з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інші), вимог про які позивачкою не заявлено.

Більш того, позивачка не є власником спірної квартири, а була зареєстрована в житловому приміщенні, як дружина власника житла.

Указаний висновок, узгоджується із позицією, висвітленою у постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року, № справи 336/1773/17.

Щодо посилання позивача про те, що реєстрація у вказаній квартирі відповідача ОСОБА_3 зменшує обсяг прав позивача та її дитини щодо користування спірною квартирою, суд 1 інстанції зазначив наступне.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон) є спеціальним Законом, який регулює відносини у сфері реєстрації місця проживання особи, відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до абз. 11 ст. 3 Закону, реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

На виконання вимог вказаного Закону Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 р. №265 було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), яким передбачено механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Відповідно до пунктів 9,10,11 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) були подані необхідні документи для декларування місця проживання.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вище наведених норм, суд 1 інстанції не взяв до уваги, посилання позивача про те, що реєстрація відповідача ОСОБА_3 в квартирі зменшує обсяг прав позивача щодо користування спірною квартирою, оскільки таке посилання є безпідставним, так як позивачка не підтвердила порушення своїх прав та прав малолітньої дитини, а сам по собі факт реєстрації відповідача ОСОБА_3 у спірному житлі не доводить порушення прав зазначених осіб.

Матеріалами справи встановлено, що реєстрація відповідачки ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 здійснена 07.08.2023 року за згоди власника майна - її чоловіка відповідача ОСОБА_2 , що відповідає пунктам 9,10,11 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджених постановою КМУ від 07.02.2022 р. №265.

А тому, посилання позивача про те, що реєстрація відповідачки ОСОБА_3 у спірній квартирі могла відбутись за згоди позивачки, суд 1 інстанції не прийняв до уваги, оскільки позивач звернулась до суду з вимогою про скасування відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання/перебування, однак не оскаржувала правильність проведення реєстраційних дій відповідним органом реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Судом 1 інстанції встановлено, відсутність порушення прав позивача, оскільки ОСОБА_1 станом на день реєстрації відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі не була власником спірної квартири, її право користування та право користування її дитини житлом не порушується реєстрацією ОСОБА_3 у квартирі.

На підставі викладеного суд 1 інстанції дійшов висновку, що позивачка не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження №12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі №916/2084/17 (провадження №12-77гс19, пункт 8.9).

У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28 вересня 2021 року у справі №761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Також судом 1 інстанції, зазначено, що не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Отже, позивач не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу.

Посилання позивача про порушення прав малолітньої дитини у зв`язку з реєстрацією відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі, суд 1 інстанції відхилив, оскільки вони є необґрунтованими і не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог осіб, права чи законні інтереси яких не були порушені відповідачем.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: