Справа №295/3368/24
18.07.2024 року м. Житомир
Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючого судді Зосименка О.М.,
за участі секретаря Стелюти М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову вказує, що вона є власником 5/100 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та колишня невістка та її діти не проживають за місцем своєї реєстрації з початку 2022 року та з сином позивачки розірвано шлюб згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30.03.2023 по справі № 295/2691/23.
В останнє судове засідання сторони не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки не повідомила.
Заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 5/100 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 ,що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом про державну реєстрацію прав (А.С.10,11).
У будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 .
Як вбачається з рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30.03.2023 по справі № 295/2691/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, 24.10.2009 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Міським відділом і реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської І області, актовий запис Х2648, від якого у сторін є малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 15).
У судовому засіданні позивач пояснила, що колишня невістка разом з дітьми виїхала з України у березні 2022 року у зв`язку з війною, останній раз приїжджала у лютому. Аналогічні свідчення дали свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які також вказали, що відповідач разом з дітьми виїжджала за кордон, один раз приїжджала.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України).
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України).
У відповідності до статей 156, 64 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинні відбуватись в судовому порядку.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. В контексті норм житлового законодавства припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті2, стаття11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі№447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Отже Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла, колишніх членів сім`ї також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Встановивши, що діти відповідача зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , та були зареєстровані разом з матір`ю, відповідачем у справі, з дозволу позивача як члени сім`ї, угод про користування квартирою між позивачем та відповідачем не укладено, та з урахуванням тих обставин, що не проживання за місцем реєстрації пов`язано з початком війни та виїздом відповідача разом з дітьми за кордон, що на думку суду є поважною причиною не проживання за місцем реєстрації, відсутність відомостей про наявність іншого житла в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та позивачем не наведено доводів, про порушення відповідачем майнових прав відповідача як співвласника будинковолодіння, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 391, 406 ЦК України, ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-268, 280-282, 354 ЦПК України, суд
у задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Богунський районний суд міста Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя О.М. Зосименко