ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/4840/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДАНЬКО В.В.

за участю сторін

позивач не з`явився;

відповідач не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від стягнення аліментів та стягнення аліментів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2 ) про стягнення аліментів на утримання дітей за час проживання їх з батьком.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилось двоє спільних дітей - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.09.2019 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. 19.09.2019 Дарницьким районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.09.2019 та до досягнення дітьми повноліття. Починаючи з лютого 2022 року по квітень 2023 року діти проживали разом з батьком в м. Бад-Дюркгайм Федеративної Республіки Німеччини, де відвідували школу та повністю перебували на утриманні позивача, що свідчить про підстави для стягнення аліментів з відповідача в порядку компенсації понесених витрат за час їх проживання з батьком, розмір яких становить 75 024,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2023, дану справу визначено за суддею Каліушком Ф.А.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2023 дану справу передано на розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2023, дану справу було визначено за суддею Науменком А.В.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

11.10.2023 від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Сініциної О.П. за допомогою поштового відправлення «Укрпошта» на адресу суду надійшов відзив на позовну, який обґрунтований наступним.

Так, відповідач зазначає, що вони з позивачем дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилось двоє спільних дітей. Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 19.09.2019 стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08.07.2021 визначено місце проживання дітей разом з матір`ю. Починаючи з 22.02.2022 відповідач перебувала у відрядженні в ОАЕ, у зв`язку із чим вони домовились з позивачем, що діти будуть перебувати разом з батьком до моменту її повернення з відрядження. Проте, враховуючи вторгнення Російської Федерації на територію Україна, остання не мала змоги швидко повернутись. На початку березня 2022 року позивач разом зі своєю нинішньою дружиною та їх спільною дитиною, виїхали за кордон, забравши при цьому їх спільних з відповідачем дітей. Будь-якої інформації куди саме позивач вивіз їх спільних з відповідачем дітей, останній не надавав. В подальшому, позивач став на облік у відповідних органах Федеративної Республіки Німеччини та отримав тимчасовий захист, що надавало йому можливість отримувати виплати на спільних дітей сторін. Так, відповідач, розуміючи той факт, що дітям сторін буде безпечніше проживати в Німеччині, прийняла спільне з позивачем рішення про те, що деякий час діти будуть проживати разом з батьком. При цьому, відповідач неодноразово приїжджала до дітей та в період приїзду діти проживали разом з нею та знаходились на її утриманні. За період з лютого 2022 по березень 2023 рр. позивач не сплачував аліменти на утримання дітей, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість перед відповідачем. У квітні 2023 року відповідач забрала дітей до України та станом на день подання даного відзиву на позовну заяву, діти проживають разом з нею. Враховуючи те, що позивачем не доведено факту ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання дітей, зокрема сплати аліментів за час проживання їх з батьком, а також враховуючи те, що позивач не надав доказів того, що він вживав усіх можливих заходів щодо одержання аліментів від відповідача у зазначений ним період, а відповідачка ухилялася від їх надання, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

20.10.2023 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мельничук І.В. за допомогою поштового відправлення «Укрпошта» на адресу суду надійшла заява про зміну предмету позову. Так, вказана заява обґрунтована тим, що з відзиву на позовну заяву позивачу стало відомо, що відповідач пред`явила до Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) судовий наказ Дарницького районного суду м. Києва від 19.09.2019 до виконання, у зв`язку із чим державним виконавцем було надано розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, де встановлена, зокрема, заборгованість за час проживання дітей разом з батьком, а саме з лютого 2022 по квітень 2023 у розмірі 99 619,24 грн. При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву визнала факт того, що у вищевказаний період діти дійсно проживали разом з позивачем. Враховуючи викладене, представник позивача просить суд здійснювати розгляд даної справи з урахуванням даної заяви, а саме, окрім стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дітей за час їх спільного проживання з батьком у розмірі 75 024,00 грн.; звільнити позивача від сплати аліментів на утримання дітей за період з березня 2022 по квітень 2023 у розмірі 99 619,24 грн.

Окрім того, 20.10.2023 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мельничук І.В. за допомогою поштового відправлення «Укрпошта» на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

03.11.2023 від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Сініциної О.П. за допомогою поштового відправлення «Укрпошта» на адресу суду надійшов відзив на заяву про зміну предмета позову.

01.02.2024 представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Мельничук І.В. в системі «Електронний суд» сформовано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2024 дану справу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.

Протоколом передачі судової справи від 14.03.2024, дану справу передано судді Каліушку Ф.А., як раніше визначеному складу суду.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2024 дану справу прийнято суддею до розгляду та призначено її в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті.

В судове засідання, яке відбулося 16.05.2024, сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому, від представника позивача надійшла заява, у якій вона заявлені позовні вимоги підтримала та прохала суд задовольнити їх в повному обсязі, а також вказала здійснювати розгляд справи без її участі. Від представника відповідача також надійшла заява, у якій вона прохала суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також вказала здійснювати розгляд справи без її участі та без участі відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи при вирішенні спору по суті, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилось двоє спільних дітей - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19.09.2019 Дарницьким районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.09.2019 року та до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08.07.2021 визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено та не заперечується відповідачем, що починаючи з березня 2022 року по квітень 2023 року спільні діти сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали разом з позивачем в м. Бад-Дюркгайм Федеративної Республіки Німеччини.

Позивач вказує, що оскільки діти у вищевказаний період повністю перебували на його утриманні, у нього є всі правові підстави для стягнення аліментів з відповідача на його користь в порядку компенсації, оскільки сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сімейний кодекс України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 2 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на неї, щоб вона платила аліменти на дітей або направляв їй листи з такою вимогою чи на адресу її місця роботи тощо. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач, ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дітей, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії.

Також належними та допустимими доказами того, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення у різні органи щодо встановлення дійсного розміру її зарплати, тощо.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дітей.

На вищевказані обставини неодноразово звертав увагу Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18.

Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.

За приписами ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано суду у відповідності до вимог ч. 2 ст. 191 СК України, ч. 1 ст. 81 ЦПК доказів того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати, у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати.

Крім того, загальновідомим є факт того, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався указами Президента України, та діє і на даний час. У зв`язку з викладеним, суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що між нею та позивачем було погоджено позицію про тимчасову зміну місця проживання дітей задля їх безпеки. Також відповідачем надано для суду докази того, що остання неодноразово приїздила до дітей та здійснювала обов`язок по їх утриманню. Вказані факти під час розгляду справи позивачем спростовано не було. Таким чином, підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дітей за минулий час відсутні.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині звільнення позивача від сплати аліментів на утримання дітей за період з березня 2022 року по квітень 2023 року у розмірі 99 619,24 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 8, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

За приписами ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених законодавчих норм в їх сукупності дає підстави для висновку, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, а право на отримання аліментів на утримання дитини має той з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина.

Аліментні зобов`язання позивача виникли на підставі чинного рішення суду, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України).

Однак обов`язковість виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини не означає, що таке рішення не може бути згодом переглянуте за наявності визначених законом підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

З аналізу даних норм права вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Разом з тим, аналіз змісту наведеної правової норми свідчить про те, що істотними обставинами, які можуть бути підставою звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, можуть бути лише ті, які стали причиною або однією з причин виникнення такої заборгованості.

Верховний Суд у постановах від 18.01.2018 по справі № 706/136/16-ц, від 25.06.2018 у справі № 753/23672/16-ц та від 27.02.2019 у справі № 307/1186/17 дійшов висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від оплати заборгованості за аліментами, у разі, якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 03.10.2023, заборгованість позивача по аліментам станом на 01.10.2023 становить 101 378,34 грн.

Так, вищевказаний розрахунок заборгованості було зроблено за період з 09.09.2019 по 01.09.2023, який охоплює період з лютого 2022 по квітень 2023 - 99 619,24 грн., у який, на думку позивача не мають розраховуватись аліменти, оскільки діти в цей період проживали разом з батьком.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем долучено до матеріалів справи чеки та скріншоти, які на його думку підтверджують факт перебування дітей на його утриманні. При цьому, в силу вимог ст. 78 ЦПК України, вказані докази не є належними та допустимими, оскільки не містять офіційного перекладу на українську мову, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості встановити їх зміст та встановити чи взагалі вказані докази мають відношення до розгляду даної справи.

Окрім того, позивач обізнаний про наявність виконавчого провадження, в рамках якого стягувались аліменти, що відображено в розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, де зазначено, що згідно заяви стягувача боржником сплачено аліментів стягувачу у розмірі 211 065 грн. за період з 19.09.2019 по 28.09.2023. Тобто, позивач, будучи обізнаним про свій обов`язок зі сплати аліментів, самовільно вирішив не сплачувати їх, починаючи з лютого 2022 року по квітень 2023 року. При цьому, суд зазначає, що тимчасове перебуванням дітей разом з батьком, не є підставою для звільнення позивача від сплати боргу за вищевказаний період.

Також судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що діти проживають разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині звільнення позивача від сплати аліментів за період з березня 2022 по квітень 2023 року, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, з якими закон пов`язує наявність підстав для задоволення таких вимог.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись стст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 430 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від стягнення аліментів та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.

Дата складення та підписання повного тексту рішення 10 жовтня 2024 року.