Справа № 490/9902/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про закриття провадження

04 липня2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін, розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання представника відповідача адвоката Сорочана В.В. про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна, що є в спільній власності та визначення порядку користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2023 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить виділити в натурі у власність відповідно до належних їй 3/5 часток домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівлель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та припинити право спільної часткової власності на вказане домоволодіння;

- визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до належних їй 3/5 часток домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівлель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 - згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 18.10.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі

11.12.2023 року Центральним районним судом було здійснено запит до КП " ММБТІ" про надання суду матеріалів інвентарної справи на будинок АДРЕСА_1 . Відповіді на запит отримано не було, тому суд прийшов до висновку про витребування матеріалів інвентарної справи.

Ухвалою суду від 15.04.2024 витребувано у КП ММБТІ матеріали інвентарної справи на будинок АДРЕСА_1 . Оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні.

Представник відповідача адвокат Сорочан В.В. заявив клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1ст.255 ЦПК України, оскільки вже було постановлено та набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зокрема, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (батька позивачки ОСОБА_1 ) про визначення порядку користування земельною ділянкою домоволодіння по АДРЕСА_1 , Центральним районним судом м Миколаєва (суддя Фролов В.Д.) було ухвалене рішення від 11 вересня 1887 року по справі № 2-1-206 (1987р.) що набрало законної сили, згідно якого суд виділив надати в користування співвласнику ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідні земельні ділянки згідно другого враіанта висновку судово-технічної експертизи.

При цьому, при визначенні порядку користування земельної ділянки спірного домоволодіння між його співвласниками суд виходив із наступних належних їм ідеальних часток: ОСОБА_2 8/20 (або 2/5) частки, ОСОБА_3 12/20 (або 3/5) частки, Тобто дані частки співвласників не змінились і до сьогодні.

Наступним набравшим сили судовим рішенням від 31 березня 1989 року у справі № 2- 2-582(1989р.) Центральний районний суд (суддя Фролов В.Д.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про реальний поділ будівлі було проведено реальний розділ спірного домоволодіння між його співвласниками в тих же частках: ОСОБА_3 -12/20, ОСОБА_2 8/20.

З того часу співвласники спірного домоволодіння володіють і користуються належними їм і чітко визначеними судовим рішенням частинами житлових і нежитлових приміщень а також тими частинами земельних ділянок, що визначив суд для їх особистого та спільного користування. Але на протязі останніх декількох років ОСОБА_1 стала висловлювати відповідачу претензії про збільшення площі двору загального користування за рахунок частини земельної ділянки, яка судом була виділена в особисте користування відповідачу, що відповідач вважає абсолютно неприйнятним для себе.

Надав суду заяву про вирішення цього клопотання за його відсутність.

Позивачка та її представник адвокат Коренко Т.В. заперечували проти заявленого клопотання, не визнають виклданені в ньому обставини, просли про задоволення заявлено ними клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Надали суду заяву про вирішення цього клопотання за їх відсутність.

Суд, розглянувши доводи сторін, дослідивши надані докази та документи, миатеріали інвентарної справи ММБТІ № 1576, прийшов до наступного висновку.

Згідно з пунктом 3частини першоїстатті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зі змісту даної норми випливає, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили, та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

У розумінні процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд перевіряє, на підставі яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, грунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761 /7978/ 15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-1б1гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28липня 2021року усправі №640/9380/19(провадження№ 61-6741св21),від 15листопада 2021року усправі №428/9280/20(провадження№ 61-12194св21),від 21грудня 2021року усправі №295/983/21(провадження№ 61-13906св21);№ 766/4505/20(провадження 61-14440св21)від 19січня 2022року;№ 295/983/21 ( провадження № 61-13906св21) від 21 грудня 2021 року ; № 522/11482/20 (провадження № 61-12240св21) від 01 грудня 2021 року; № 428/9280/20 ( провадження № 61- 12194св21) від 15 листопада 2021 року.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, констатовано існування усталеної практики конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно дорішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христовпроти України»,заява №24465/04,одним з основоположнихаспектів верховенстваправа єпринцип юридичної визначеності,згідно з яким уразі остаточного вирішення спору судами їхнєрішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеностівимагає повагидо остаточногорішення суду. Згідно з цим принципом жоднасторона немає прававимагати переглядуостаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, рішенням від 11 вересня 1887 року Центрального районного народного суду м Миколаєва по справі № 2-1-206 , що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ( правопопередник позивачки ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 від 31.07.2020 року позивачка є власником3/5 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , які належали померлому на підставі Свідоцтва про право власності від 08.04.1981 рокута договру ларування від 27.03.1982 року ) про визначення порядку користування земельною ділянкою домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 . виділено в користування співвласнику ОСОБА_2 земельну ділянку індивідуального користування площею -= 401 кв.м., в т.ч. під житловими будівлями 65 кв.м., під нежитловими 25 кв.м. під двором 110 кв.м., під садом 201 кв.м.

Виділено в користування співвласнику ОСОБА_3 - земельну ділянку індивідуального користування площею -= 612 кв.м., в т.ч. під житловими будівлями 55 кв.м., під нежитловими 89 кв.м. під двором 146 кв.м., під садом 322 кв.м.

Як вбачається з вказаного судового рішення , суд виходив із наступних належних ідеальних часток: ОСОБА_2 8/20 (або 2/5) частки, ОСОБА_3 12/20 (або 3/5) частки.

Також з матеріалів інвентаризаційної справи № 1576 КП ММБТІ ( а.с. 117-116) вбачається, що вкзане рішення суду реалізовано сторонами, зареєстровано в БТІ в устанволеному на той час законом порядку, графічний розподіл порядку корситування земельною ділянкою за вказаною адресою міститься в матеріалах інвентаризаційної справи.

Також рішеннямЦентрального районного народного суду м Миколаєва , що набрало законної сили, від 31 березня 1989 року у справі № 2- 2-582 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про реальний поділ будівлі . Проведено поділ спірного домоволодіння між його співвласниками згідно ІІ ваарінту висновку судово-технічної експертизи. Виділено сторонам конкретні житлові та нежитлові приміщення, при цьому визнано право власності на 48/100 часток будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , та визнано право власнсоті на 52/100 часток домоволодіння за ОСОБА_2 .. Стягнуто грошову компенсацію за переважну частину з ОСОБА_4 , на корсить ОСОБА_2 .

Проте, як вбачається з матеріалів інвентарної спрваи № 1576 - вказане рішення суду ен було зареєстрвоано сторонами в устанвоелному законом порядку, не міститься графічного плану поділу домоволодіння, не внесені жодні зміни в правоввстановлювальні документи співвласників домоволодння, при цьому в Жержавному реєстрі прав власнсо іи як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , в 2019-2020 роках зареєстрвоано саме првао спільної часткової власності за вказаною адресою - без зміни часток, визначених вищезагаданим рішенням суду, та без припинення спільної часткової власності.

На теперішній час за ОСОБА_2 , зареєстровано право власності на 8/20 (2/5) часток спірного домоволодіння з 30.07.2019 року , причому на підставі правловстановлюючих документів 1981 та 1984 років.

Відповідно до статті 13Конституції України- власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватись на школу людині в суспільству.

Конституційна норма у такій редакції не лише покладає на власника обв`язки , а й орієнтовно вказує до чого зобов`язаний власник.

Норма статті 319ЦК України встановлює визначальні принципи здійснення права власності. Під здійсненням права власності розуміються умови й порядок реалізації власником своїх правомочностей володіння, користування, та розпорядження щодо належного йому майна.

Відтак, обома співвалсниками спірного житлового будинку тривалий час( більше тридцять років ) не було вжито жодних заходів до виконання рішення суду про про реальний поділ будівлі.

Однією із основоположних засад цивільного судочинства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони (ст.3 ЦК України).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які б могли порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Враховуючи вищенаведене - з врахуванням того, що є рішення суду , що набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд вбачає підстави для закриття провадження у справі відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України - в частині позовних вимог про визначенян порядку користування земельною ділянкою.

Що стосується позовних вимог про виділ в натурі у власність відповідно до належних ОСОБА_5 3/5 часток домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівлель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та припинення права спільної часткової власності на вказане домоволодіння - то в цій частині суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі, оскільки заявлені позовні вимоги не є тотожними позовним вимогам, розглянутим судом в 1989 році за участі правопопередника позивача та відповідача по справі.

Згідно ч.2ст.255 ЦПК Українипро закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Одночасно суд роз`яснює, що згідно ч.2ст.256 ЦПК Україниу разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись п.3 ч.1 ст.255, 256 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Клопотання представника відповідача адвоката Сорочана В.В. - задовольнити частково.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до належних їй 3/5 часток домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівлель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 - закрити на підставі п.3 ч.1ст. 255 ЦПК України.

Продовжити розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про виділення в натурі у власність відповідно до належних їй 3/5 часток домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівлель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та припинення право спільної часткової власності на вказане домоволодіння.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Гуденко О.А.