ПОСТАНОВА

Іменем України

20 листопада 2024 року м. Кропивницький

справа № 398/4833/24

провадження № 22-ц/4809/1592/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишов Сергій Сергійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2024 року у складі судді Шинкаренка І.П.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити уповноваженому суб`єкту державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснення будь-яких дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири за зазначеною адресою, заборонити ОСОБА_2 вчинення дій щодо відчуження вказаної квартири.

В обґрунтування заяви представник позивача ОСОБА_4 зазначала, що ОСОБА_1 є співвласником зазначеної квартири, розмір части в праві власності становить , на підставі свідоцтва на спадщину за законом від 17 квітня 2023 року № 1-118. Другим співвласником квартири до 11 липня 2024 року був ОСОБА_3 , який 15 серпня 2023 року склав на ім`я ОСОБА_1 заповіт на все належне йому на день смерті майно.

11 липня 2024 року ОСОБА_3 уклав договір дарування із ОСОБА_2 , відповідно до якого подарував останній частку в праві власності на зазначену квартиру.

ОСОБА_1 вважає договір дарування від 11 липня 2024 року фіктивним, та має намір подати до суду позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишов С.С., про визнання договору дарування фіктивним.

Посилалась на те, що ОСОБА_3 має вади зору, тому у заявника є сумніви щодо дійсної його участі в укладанні договору дарування, наявності його власної волі та добровільної згоди, крім того позивач вважає, що порушено її переважне право на придбання частки кварти, як співвласника.

На думку позивача, квартира, яка є предметом спору може бути відчужена на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Суд, керуючись судовою практикою, у якій містяться правові висновки про те, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому, дійшов висновку про відмову у задоволенні зпяви, оскільки вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нього не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі.

На зазначену ухвалу суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій її представник ОСОБА_4 просила скасувати ухвалу з тих підстав, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача вказувала, що ? 23.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою про визнання договору дарування удаваним.

Зазначала, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову полягає в тому, що відчуження спірної квартири на користь третіх осіб, буде мати негативні наслідки для ОСОБА_1 в майбутньому, оскільки тоді позивач буде змушена оскаржувати всі наступні можливі укладені правочини ОСОБА_2 , у разі визнання договору дарування удаваним. Дані обставини вплинуть на матеріальне становище позивачки та її моральний стан.

Вважає, що оскільки визнання удаваним правочину, який є безпосередньою підставою для зміни власника наразі спірної частки квартири, яка належала ОСОБА_3 , так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна, то вибраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленою в цій справі вимогою позову.

Посилаючись на постанову ВП ВС від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, вказувала, що та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред?явлення до державного реєстратора, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

Представник позивача ОСОБА_4 просила скасувати ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2024 року та постановити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Гулян Я.В. ?вказала, що на її думку жодні інтереси чи права позивача не було порушено в результаті укладення оспорюваного договору дарування, а тому апеляційну скаргу вважає безпідставною, а ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з?явилися. Представник позивача подала до апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні заяви, районний суд виходив з того, що вказана заява не містить жодних передбачених ст. 153 ЦПК України підстав, необхідних для застосування забезпечення.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій у разі задоволення позову може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Колегія суддів звертає увагу, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

При цьому, враховуючи зміст ч.2 ст. 149 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають на меті ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Разом з тим, зазначені вимоги процесуального закону та керівні роз`яснення постанови Пленуму Верхового Суду України залишилися без належного врахування судом під час розгляду поданої по справі заяви.

Так, звертаючись у суд із позовом, ОСОБА_1 просила визнати удававаним договір дарування №768 від 11.07.2024, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишовим С.С., на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , щодо якої позивач просить вжити заходи.

Виходячи з системного тлумачення положень, що регулюють питання забезпечення позову, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

З наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 11.07.2024 за ОСОБА_2 на підставі договору дарування №768 від 11.07.2024, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишовим С.С., зареєстровано право власності на частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.21).

В обґрунтування заяви про забезпечення позову апелянт зазначала, що невжиття таких заходів може призвести до відчуження відповідачем її частки квартири на користь третіх осіб, що безумовно утруднить чи зробить неможливим виконання рішення.

Суд першої інстанції не звернув увагу на обґрунтування заяви про забезпечення позову посиланням на існування загрози відчудження ОСОБА_2 частини квартири, яка належить їй на праві спільної часткової власності.

Колегія суддів вважає безпідставним застосування судом першої інстанції судової практики, у якій містяться правові висновки про те, що вимоги про припинення та недійсність правочинів полягають у констатації цього факту, і таке судове рішення не підлягає примусовому виконанню у подальшому, на підставі чого суд дійшов висновку, що вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нього не ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у цій справі.

У постанові Верховного Суду у від 27 квітня 2021 року у справі № 638/20248/19, зазначено, що (за позовом про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними) предметом позову у справі є позовні вимоги немайнового характеру, забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами у справі. У разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суди помилково вважали, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, провадження № 61-17180св20, від 01 листопада 2021 року у справі № 766/22071/18, на які посилався суд першої інстанції відмовляючи у забезпеченні позову.

Однак, у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

Згідно п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначене дає підстави для висновків про те, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, тому у справі слід постановити нове судове рішення.

Враховуючи обставини справи, предмет та підстави заявленого позову, обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину спірної квартири є обґрунтованим та підтвердженим долученими до заяви про забезпечення позову доказами.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги заяви про забезпечення позову шляхом заборони уповноваженому суб`єкту державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснення будь-яких дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири та заборони ОСОБА_2 вчинення дій щодо відчуження, реалізації, передачі іншим особам частини спірної квартири, не підлягають задоволенню, оскільки зазначений вид забезпечення не випливає з предмету спору, до того ж охоплюється накладенням арешту на майно.

За таких обставин, подана по справі заява ОСОБА_5 про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 3, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування №768 від 11.07.2024, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Чернишовим С.С., до набрання чинності рішенням суду.

У задоволенні заяви у іншій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2024 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді Л.М. Дьомич

О.А. Письменний