Справа № 133/197/23
Провадження № 22-ц/801/2163/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 рокуСправа № 133/197/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Оніщука В. В., Сала Т. Б.

Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Козятинської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

Рішення ухвалила суддя Пєтухова Н. О.

Рішення ухвалено о 15:38 год в м. Козятин Вінницької області

Повний текст рішення складено 19 липня 2024 року,

Встановив:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Козятинської міської ради, про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є рідною бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сім`ї якої проживає дитина.

Її донька ОСОБА_2 із батьком дитини ОСОБА_3 не перебувала у зареєстрованому шлюбі.

За спільною заявою, поданою до органу реєстрації, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 125 СК України ОСОБА_3 визнав себе батьком дитини.

Під час перебування у цивільному шлюбі у відповідачів ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , у свідоцтві про народження якого батьком записаний ОСОБА_3 , матір`ю - ОСОБА_2 .

Батько дитини ОСОБА_3 став байдужим до долі та інтересів дитини. Мати дитини ОСОБА_2 за станом здоров`я не може виконувати батьківські обов`язки, вона має ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і це перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. ОСОБА_2 має інвалідність 2 групи загального захворювання.

З 2008 року онук проживає з нею і повністю перебуває на її утриманні. Його батько не цікавиться дитиною, не надає коштів на його утримання та систематично протягом тривалого часу залишає своє місце проживання. Починаючи з 2008 року ОСОБА_3 жодного разу не відвідав свого сина, не зустрічався з ним, не цікавився його здоров`ям, поведінкою, розвитком, інтересами, матеріальним забезпеченням.

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства та фактичного місця проживання дитини із вказівкою стосовно осіб, які проживають за даною адресою, № 8 від 23 січня 2023 року, умови проживання позивача разом з її онуком - задовільні, для виховання та розвитку дитини створені усі необхідні умови.

Батьки життям сина не цікавляться, участі у вихованні та догляді за ним не беруть, його фізичним, духовним та моральним розвитком не займаються. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача.

Відповідно до характеристики з місця проживання вона за час проживання в селі зарекомендувала себе з позитивної сторони, врівноважена, доброзичлива, спокійна, трудолюбива, завжди уважна до людей, користується повагою серед жителів села; скарг серед жителів села стосовно неї не надходило.

На підтвердження факту того, що вихованням та доглядом внука займається лише вона, додала довідку з КП «Козятинська центральна лікарня» Козятинської міської ради від 23 січня 2023 року про те, що вона дійсно здійснює догляд за ОСОБА_4 , та довідку про те, що за станом здоров`я вона може здійснювати догляд за внуком і є його бабусею.

Відповідачі жодним чином не були позбавлені інформації стосовно місця перебування її та дитини, з її боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ними та прийманні участі батька і матері у вихованні, що свідчить про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на ним законом.

Вона вважає, що нехтування батьківськими обов`язками з боку батька та матері принижує гідність дитини і в подальшому може призвести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної так і з правової точки зору, тому з метою повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, вона просить вирішити питання позбавлення відповідачів батьківських прав.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 липня 2024 року позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В частині інших позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_4 та постановити нове рішення в частині позовних вимог стосовно позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_4 , яким задовольнити вимоги позивача про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що рішення суду вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, судом першої інстанції не надана належна оцінка тим доказам, які вона зазначила і надала до позову та не враховані всі ті обставини, про які вона зазначила у своєму позові.

В суді не доведений факт того, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму та наркоманії) або з інших незалежних від неї причин.

Позов поданий у січні 2023 року, а рішення прийняте у липні 2024 року. На момент подачі позову ОСОБА_2 хворіла і відповідно до висновку ЛКК від 24 січня 2023 року має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб, що перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. Висновок дійсний до 24 липня 2023 року. Тобто, на момент винесення рішення в липні 2024 року даний висновок втратив свою чинність як доказ.

Крім того, в довідці до акта огляду МСЕК від 26 червня 2023 року встановлена друга група інвалідності; причина інвалідності - загальне захворювання, але не вказано, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, недієздатною вона не визнана; заключення того, що вона не усвідомлює значення своїх дій і у зв`язку з цим несвідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків немає, на судове засідання відповідач не з`явилася, позов визнала. Є висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав батьків дитини відносно їх сина.

Також позивач повідомляє про те, що ОСОБА_2 має іще доньку і рішенням суду по справі № 133/3325/23 від 13 березня 2024 року вона позбавлена батьківських прав стосовно її малолітньої доньки.

Учасники справи відзив на апеляційну скаргу не надали.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Максимчук В. Ф. надіслала клопотання у якому просить розгляд справи проводити без участі позивача та її представника. Зазначила, що вимоги підтримує в повному обсязі і просить задовільнити.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила (а. с.158).

Відповідач ОСОБА_3 і представник органу опіки та піклування Козятинської міської ради у судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяв чи клопотань не надіслали.

За правилами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається із апеляційної скарги позивача, нею оскаржується рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_4 , в іншій частині рішення суду позивачем не оскаржується та не оскаржено воно іншими учасниками справи.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права, тому справа переглядається судом апеляційної інстанції на предмет законності і обґрунтованості оскаржуваного позивачем рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог і доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що відповідачі: ОСОБА_2 є матір`ю і ОСОБА_3 є батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 8, виданого 08 травня 2008 року Виконавчим комітетом Махаринецької сільської ради Козятинського району Вінницької області (а. с. 14).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 252589, виданої 24 травня 2021 року, є інвалідом другої групи загального захворювання, інвалідність встановлена до 01 червня 2023 року (а. с. 16).

Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків (протокол № 17 від 24 січня 2023 року) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає разом з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за рівнем обмеження життєдіяльності має високий ступінь втрати здоров`я, внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. Висновок дійсний до 24 липня 2023 року (а. с. 17).

Згідно акта № 8 від 23 січня 2023 року обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання, виданого Махаринецьким старостинським округом, ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 . Разом з нею проживають: дочка ОСОБА_2 , онук ОСОБА_4 , онука ОСОБА_5 (а. с. 18)

Станом на 09 січня 2023 року ОСОБА_4 навчається в 9 класу КЗ «Махаринецька гімназія Козятинської міської ради» (довідка № 2 - а. с. 20).

Згідно висновку про стан здоров`я ОСОБА_1 , виданого 23 січня 2023 року КП «Козятинська центральна районна лікарня», вона практично здорова (а. с. 23).

Згідно висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини ОСОБА_4 , виданого 23 січня 2023 року КП «Козятинська центральна районна лікарня», він практично здоровий (а.с.24)

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 366322, виданої 26 червня 2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом другої групи загального захворювання, інвалідність встановлена безтерміново (а. с. 56).

Виконавчий комітет Козятинської міської ради рішенням № 370 від 23 грудня 2023 року затвердив рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Козятинської міської ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 82).

Цим рішенням № 45 від 28 листопада 2023 року яке називається «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Козятинської міської ради Вінницької області вирішила: «Пропонувати виконавчому комітету Козятинської міської ради, як органу опіки та піклування, затвердити рішення комісії з питань захисту прав дитини «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а. с. 83-85).

Рішенням виконавчого комітету Козятинської міської ради № 96 від 29 лютого 2024 року затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 90).

Орган опіки та піклування Козятинської міської ради надав свій висновок, у якому вказав, що діючи виключно в інтересах дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 91-93).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із досліджених у сукупності всіх доказів по справі із наданням їм правової оцінки, із позиції Верховного Суду, за наслідками чого прийшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача по справі - матері дитини ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , так як мати дитини страждає на захворювання, що є перешкодою для належного виконання батьківських обов`язків, має другу групу інвалідності, не може в повній мірі усвідомлювати своїх дій, а позивачем не доведено свідомого ухилення відповідачем ОСОБА_2 від виконання нею своїх батьківських обов`язків.

Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду.

За змістом статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коле це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову позбавлення його батьківських право також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 7). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частина 8).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 11 цього Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав. Зокрема, пунктом 2 частини першої цієї статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У статті 166 СК України закріплені правові наслідки позбавлення батьківських прав.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 15-16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Із зазначених норм матеріального права та роз`яснень слідує, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку відповідача в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях відповідача. Такий крайній захід може бути застосований судом лише у виняткових випадках, за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримала певні фізичні ушкодження, що в подальшому потягло наслідки психічного характеру, вона стала розсіяною, неуважною, має проблеми із пам`яттю, що відобразилося на її можливості дбати про своїх дітей, у тому числі і про сина ОСОБА_4 . Проте, вона любляче ставиться до своїх дітей.

При цьому судом першої інстанції не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не в повній мірі належно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження цих обставин, а позивач у своєму позові не виклала таких обставин в обґрунтування своїх вимог і не зазначила доказів, на підтвердження таких обставин.

У судовому засіданні позивачем не доведено належними, допустимими й достовірними, яких би було достатньо, доказами для встановлення обставин навмисного ухилення матір`ю дитини ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками та її винної поведінки в цьому.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що судом першої інстанції не надана належна оцінка тим доказам, які вона зазначила і надала до позову та не враховані всі ті обставини, про які вона зазначила у своєму позові, а також не доведений факт того, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму та наркоманії) або з інших незалежних від неї причин.

Такі міркування позивача є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки зазначені нею у позові та надані докази не свідчать про навмисне ухилення матері дитини ОСОБА_4 - відповідача по справі ОСОБА_2 від виконання нею своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, свідомого нехтування нею цими батьківськими обов`язками і її винної поведінки в цьому, а також яким чином позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини.

Не впливають на висновки суду першої інстанції доводи апеляційної скарги в тому, що на момент подачі позову ОСОБА_2 хворіла і відповідно до висновку ЛКК від 24 січня 2023 року має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб, що перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. Висновок дійсний до 24 липня 2023 року (а. с. 16, 17). Тобто, на момент винесення рішення в липні 2024 року даний висновок втратив свою чинність як доказ. Оскільки позивачем до матеріалів справи 14 липня 2023 року додано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 366322, згідно якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пройшла 26 червня 2023 року повторний огляд, за наслідками якого їй встановлена друга група інвалідності загального захворювання; інвалідність встановлена на строк - безтерміново. Довідка видана 26 червня 2023 року на підставі акта огляду МСЕК № 60976 (а. с. 55, 56).

Безпідставними і такими, що не впливають на рішення суду є доводи апеляційної скарги в тому, що в довідці до акта огляду МСЕК від 26 червня 2023 року встановлена друга група інвалідності; причина інвалідності - загальне захворювання, але не вказано, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, недієздатною вона не визнана; заключення того, що вона не усвідомлює значення своїх дій і у зв`язку з цим несвідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків немає, з урахуванням наступного.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Судом встановлено таку обставину, як любляче ставлення матері дитини до дітей, у тому числі до свого сина ОСОБА_4 , про що зазначено в оскаржуваному рішенні, і це підтвердила позивач.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавляти батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Відповідно до частин 1 і 4 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, на виконання зазначених вимог процесуального закону, врахував висновки Верховного Суду щодо застосування статтей 164-166 СК України до спірних у даній справі правовідносин, викладені, зокрема у постанові від 29 квітня 2020 року у цивільній справі № 522/10793/18 (провадження № 61-4014св20). Такі висновки полягають у тому, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, надав оцінку зібраним по справі доказам: кожному доказу окремо так і в їх сукупності, вірно застосував положення статті 164 СК України, врахувавши, що позбавлення матері - відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих їй щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникли із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено.

Доводи апеляційної скарги в тому, що відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася і позов визнала, є надуманими і такими, що не відповідають дійсності, а її визнання позову не оформлено у відповідності до вимог норм процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 приймала участь у судових засіданнях суду першої інстанції: 26 квітня 2023 року, у якому вона позов визнала (а. с. 40-42) і в послідуючих судових засідання, у тому числі 16 липня 2024 року, яке закінчилося ухваленням рішення суду і у якому в судових дебатах вона просила задовільнити позов (а. с. 103).

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Як свідчать матеріали справи відповідач ОСОБА_2 не подавала до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву (стаття 178 ЦПК України) і не подавала будь-якої заяви по суті справи або окремої письмової заяви про визнання нею позову, як того вимагає статті 206 ЦПК України.

Суд першої інстанції надав оцінку висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав батьків дитини відносно їх сина, пославшись при цьому на частину 6 статті 19 СК України, яка надає суду право не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги в тому, що ОСОБА_2 має доньку і рішенням суду по справі № 133/3325/23 від 13 березня 2024 року вона позбавлена батьківських прав стосовно її малолітньої доньки, не є тими обставинами, які свідчать про свідоме ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання нею своїх батьківських обов`язків стосовно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, із наведеного слідує, що позивач не надала суду беззаперечних та достатніх доказів, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача ОСОБА_2 щодо ухилення її від виконання своїх обов`язків по відношенню до неповнолітньої дитини, про умисне та свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, а тому апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про не доведення позивачем обставин свідомого ухилення матері дитини від виконання нею своїх батьківських обов`язків та відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу впливу на відповідача ОСОБА_2 як позбавлення її батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції не враховано таких фактів, як: позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними та не впливають на висновок суду по суті спору.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Оніщук
Т. Б. Сало