Провадження № 2/742/1393/24
Єдиний унікальний № 742/4667/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді Короткої А.О.,

при секретарі судового засідання Бурмаці Є.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: :04:003:0731, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, та провести поділ між нею та ОСОБА_2 спільного сумісного майна подружжя, визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частині вищевказаної земельної ділянки, а також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати по справі.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що з 26.09.1987 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого вони мають спільного сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, за спільні кошти її чоловік - ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: :04:003:0731, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за №14359.

Оскільки на даний час відповідач відмовляється домовитися в добровільному порядку про порядок спільного володіння та користування даною земельною ділянкою, а також про її поділ, тому позивачка змушена була звернутися до суду з відповідним позовом, так як у позасудовому порядку вирішити цей спір неможливо.

У підготовче судове засідання позивачка не з`явилися, проте завчасно подала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.п.23).

Відповідач не з`явився до суду також, проте відповідно до адресованої суду письмової заяви позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а справу розглянути за його відсутності (а.п.22).

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Положеннями ст.200 ЦПК України передбачено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги беззаперечно підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

Так, достовірно встановленим фактом є те, що сторони з 26.09.1987 перебувають у юридичному шлюбі, що також підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.п.10).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за №14359, земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер: :04:003:0731, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, така належить на праві власності, ОСОБА_2 (а.п.8), що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №160383916 від 21.03.2019 (а.п.9).

Тобто дана земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 .

Відповідно до копії звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 1000 м?, кадастровий номер: :04:003:0731, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість такої станом на 14.07.2024 становить 145870,00 грн (а.п.11).

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до ч.4 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Частинами 1 та 3 ст.355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Разом з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України).

Правова конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовий аналіз ст. 60, 63, 69 СК України та ст.328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер: :04:003:0731, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка була придбана ОСОБА_2 в шлюбі з ОСОБА_1 за спільні кошти, беззаперечно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і визначення частки кожного з них по частині даної земельної ділянки є цілком можливим.

Задовольняючи даний позов, суд також враховує те, що у відповідності до приписів частини четвертої ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Позовні вимоги з ОСОБА_1 визнані відповідачем безумовно, тому підлягають до задоволення без з`ясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

Роз`яснюючи положення процесуального закону, які визначають дії суду при визнанні позову відповідачем Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому пункту 24 постанови від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Тож, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд приходить до єдино можливого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Також частиною першою ст.142 ЦПК України та частиною третьою ст.7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на вказані норми, позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить1090,08 грн, а решту 50 відсотків судового збору у сумі 1090,08 грн, слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

На підставі наведеного та ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.15, 319, 321, 325, 328, 331, 355, 368, 372 ЦК України, ст.57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України, керуючись ст.2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 142, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна задовольнити.

Земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: :04:003:0731, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Розподілити між ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , спільне сумісне майно подружжя, визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: :04:003:0731, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову відповідно до квитанцій №1043-9090-6509-5171 від 7 серпня 2024 року та №9351-8505-4504-9431 від 19 серпня 2024 року, у сумі 1090 (тисяча дев`яносто) гривень 08 копійок, а інші 50 відсотків судового збору у сумі 1090 (тисяча дев`яносто) гривень 08 копійок стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.10.2024.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Анна КОРОТКА