Номер провадження: 22-ц/813/5686/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєва Р.М.

учасники справи:

позивач Одеська обласна прокуратура та Одеська міська рада

відповідач ОСОБА_1

третя особа - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року,

по цивільній справі за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

13.10.2016 року заступник прокурора Одеської області звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та має кадастровий номер :18:017:0031, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що спірна земельна ділянка вибула із власності територіальної громади м. Одеси безпідставно, тому підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року у задоволені позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння відмовлено.

Здійснено поворот виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеса від 09 листопада 2016 року у справі №522/12661/16-ц, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради номер 17639472 на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :18:017:0031, проведених 25.11.2016 р. державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради - Ярмошевичем Денисом Вікторовичем; внести належний запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 номер 2971720 від 16.10.2013 р. на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :18:017:0031, скасованих 25.11.2016р. державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради - Ярмошевичем Денисом Вікторовичем.

В обґрунтування свого рішення зазначає, земельна ділянка, що розташована в межах м. Одеса та перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Одеса в особі Одеської міської ради, вибула з її володіння в порядку, передбаченому чинними нормативно-правовими актами, внаслідок ухвалення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2007р. у справі № 2-4155/07 та видачі ОСОБА_3 на підставі цього рішення державного акту від 04.07.2007 р.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2024 про відмову в задоволенні позову прокурора скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позову, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, з описової частини судового рішення не вбачаються вмотивованість судового рішення та не зазначено правових підстав для відмови в задоволенні позову прокурора, та лише зазначено про чинність рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2007 у справі № 2-4155/07, на підставі якого первинно вибула з комунальної власності спірна земельна ділянка.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, з порушенням норм процесуального права, а саме: 263 Цивільного процесуального кодексу України та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, а відтак рішення суду підлягає скасуванню.

Окрім того, не враховано висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1 цс 15, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 910/16133/16 та від 20 лютого 2019 року у справі № 916/1689/17, щодо застосування положень ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції доводи та міркування сторін судового процесу не були належним чином оцінені та враховані, судом при ухваленні рішення не зазначено мотивів, з яких виходив суд відмовляючи у задоволенні позову прокурора; не надано належної правової оцінки усім зібраним у справі доказам; не наведені норми права, якими урегульовані спірні правовідносини, з наданням обґрунтування того, чому ті чи інші правові норми мають бути застосовані у конкретних спірних правовідносинах.

Вказує, що власником спірної земельної ділянки, у тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності у межах населених пунктів та який у межах компетенції не приймав жодних рішень щодо передачі цієї земельної ділянки у власність відповідачам по справі.

Спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза її волею на підставі судового рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2007 у справі № 2-4155/2007, яке Одеською міською радою не отримано, участі в судових засіданнях представник органу місцевого самоврядування не приймав.

У справі, яка розглядається, позовні вимоги прокурора ґрунтуються на правовій позиції, за якою згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до статей 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було набуто у зв`язку з виконанням рішення суду, ухваленого без участі дійсного власника майна, тобто яке відчужено поза волею власника, може бути витребуване у добросовісного набувача. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Такі висновки зробив Верховний Суд України постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1 цс 15 та від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15

Висновок суду про те, що позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна не підлягають задоволенню, оскільки відповідач є власником спірних приміщень на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, є чинним та не було скасовано, є помилковим, оскільки в цьому випадку дійсний власник не був стороною правочину та учасником судового процесу. Окрім того, в межах цього судового процесу не відбулося примусове вилучення майна в дійсного власника з подальшим продажем у порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі статті 346 ЦК України.

Судом першої інстанції не враховано, що з урахуванням того факту, що Одеська міська рада фактично не приймала участь у судових засіданнях, за наслідком яких було ухвалене рішення від 10.04.2007 у справі № 2-4155/2007, що розглядалась Малиновським районним судом м. Одеса, наявність зазначеного чинного судового рішення не позбавляє орган місцевого самоврядування можливості витребувати спірну земельну ділянку з чужого незаконного володіння, що кореспондується з приписами ст.ст. 387, 388 ЦК України та правовими позиціями Верховного Суду.

Крім того, Одеську міську раду у справі № 2-4155/2007 визначено в якості третьої особи на стороні відповідача, що позбовляє її всіх процесуальних прав та обов`язків учасника судового процесу, оскільки за умови того, що орган місцевого самоврядування є титульним власником спірної земельної ділянки її необхідно було визначати як відповідача у справі з відповідним колом процесуальних прав та обов`язків.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник відповідача надала відзив на апеляційну скаргу в якому просила ухвалити рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Одеса від 15.04.2024.

В обґрунтування зазначила, що земельна ділянка, яка вибула з володіння власника на підставі рішення суду в подальшому не скасованого, не вважається такою, що вибула з володіння власника поза його волею.

Будь-яких доказів, які доводили б протилежне наведеному, ні Одеська обласна прокуратура, ні Одеська міська рада не надали до суду, а отже і не довели факту порушення прав Одеської міської ради та факту наявності правових підстав для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Вважає, що доводи та обґрунтування апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури на рішення від 15.04.2024 засновані на перекручуванні понять та обставин, на неправильному їх тлумаченні та неправильному застосуванні як процесуальних так і матеріальних норм права, а також на зловживанні процесуальними правами.

Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Верховного суду України від 16.09.2015 у справі №6-1203цс15, безпідставні, оскільки як вже зазначалось вище Одеська міська рада була повноправним учасником стороною по справі №2-4155/2007, тому правовідносини у цій справі не схожі та не подібні до правовідносин, що були предметом розгляду у справі №6-1203цс15 та у всіх аналогічних справах.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2007 р. у справі № 2-4155/07 за позовом ОСОБА_3 до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі Одеської регіональної філії, Одеської міської ради про визнання неправомірними дій та про визнання права власності на земельну ділянку, за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. Зобов`язано Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі його Одеської регіональної філії зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, та видати відповідний державний акт на право власності на землю.

На підставі рішення від 10.04.2007 р., що набрало чинності, Одеське міське управління земельних ресурсів видало ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №112114 від 04.07.2007 р., площею 0,1000га, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :18:017:0031 та зареєструвало його в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №59.

06.11.2012 р., після смерті ОСОБА_3 , згідно свідоцтва на право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Савицькою О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №2-1106, право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 .

На підставі вказаного свідоцтва Одеська міська рада спільно з Управлінням Держземагентства у м. Одесі Одеської області ОСОБА_2 видали державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №224151 від 19.12.2012 р. та зареєстрували його в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01683.

23.12.2012 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Іллічовою Н.А. та зареєстрований за №11614, згідно якому право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 .

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Іллічовою Н.А. на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №224151 від 19.12.2012 р. було здійснено відповідний напис про перехід права власності.

З огляду на викладене вище, земельна ділянка, що розташована в межах м. Одеса та перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Одеса в особі Одеської міської ради, вибула з її володіння в порядку, передбаченому чинними нормативно-правовими актами, внаслідок ухвалення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.04.2007р. у справі № 2-4155/07 та видачі ОСОБА_3 на підставі цього рішення державного акту від 04.07.2007 р.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.11.2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» в особі Одеської регіональної філії, треті особи: Одеська міська рада, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання неправомірними дій та визнання права власності на земельну ділянку закрито.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Проте з вказаним висновком не погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Окрім того, відповідно до вимог ч. 1. ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

При цьому, відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 373 ЦК України, що регламентує право власності на земельну ділянку, містить аналогічну по суті норму згідно якої право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Відповідно до п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють міські ради.

Таким чином, власником земельної ділянки до моменту її відчуження була Одеська міська рада як орган, що уповноважений по закону розпоряджатися землями комунальної власності, чиї інтереси в даному випадку порушені.

Отже, передачею земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , потім ОСОБА_2 , а в подальшому ОСОБА_1 порушено права та інтереси держави в особі Одеської міської ради, яка встановлює єдиний порядок для громадян та юридичних осіб по реєстрації, перереєстрації земельних ділянок зміну їх цільового призначення, нерухомого майна, а також отримання у власність земельних ділянок і отримання державних актів на них.

Відповідно до ст. 121 Конституції України представництво інтересів держави у суді покладається на органи прокуратури України.

Згідно до ч. 5 ст. 36-1 Закону України підставою для представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних політичних та інших інтересів внаслідок протиправних дій фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Таким чином прокурор самостійно визначає підстави для представництва в судах, форму його здійснення. Державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України. Так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі як національного багатства.

Статтею 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-199 від 8 квітня 1999 року державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі, як національного багатства.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане у зв`язку із виконанням договору та відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Спірне майно було предметом судового розгляду та за рішенням суду право власності на нього визнано за іншою особою, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину та не був учасником судового розгляду.

Отже, в даному випадку дійсний власник не був стороною правочину та учасником судового процесу.

Суд приймає до уваги, що при розгляді справи Малиновським районним судом м. Одеси Одеська міська рада була визначена в якості відповідача, однак у судовому засіданні її представник участі не приймав, дані про отримання Одеською міською радою вказаного рішення суду в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, при відчуженні майна не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України.

У справі, яка розглядається, позовні вимоги прокурора ґрунтуються на правовій позиції, за якою згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до статей 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було набуто у зв`язку з виконанням рішення суду, ухваленого без участі дійсного власника майна, тобто яке відчужено поза волею власника, може бути витребуване у добросовісного набувача. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Такі висновки зробив Верховний Суд України постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1 цс 15 та від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15.

Отже, висновок суду про те, що позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна не підлягають задоволенню, оскільки відповідач є власником спірних приміщень на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, є чинним та не було скасовано, є помилковим, оскільки в цьому випадку дійсний власник не був стороною правочину та учасником судового процесу. Окрім того, в межах цього судового процесу не відбулося примусове вилучення майна в дійсного власника з подальшим продажем у порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі статті 346 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 викладена правова позиція, що відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна Іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.

Підводячи підсумки, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України та з порушенням норм процесуального права, а саме: ст. 263, п. З ч. 4 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню.

Виходячи з вищевикладеного доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Таким чином, судом першої інстанції доводи та міркування сторін судового процесу не були належним чином оцінені та враховані, судом при ухваленні рішення не зазначено мотивів, з яких виходив суд відмовляючи у задоволенні позову прокурора; не надано належної правової оцінки усім зібраним у справі доказам; не наведені норми права, якими урегульовані спірні правовідносини, з наданням обґрунтування того, чому ті чи інші правові норми мають бути застосовані у конкретних спірних правовідносинах.

Враховуючи, що земельна ділянка вибула з володіння власника Одеської міської ради не з її волі іншим шляхом, вказана земельна ділянка має бути вилучена з володіння ОСОБА_1 та повернута територіальній громаді м. Одеси.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року підлягає скасуванню. У справі необхідно постановити нове судове рішення, яким позов заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.Витребувати земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :18:017:0031, з незаконного володіння ОСОБА_1 та передати її територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі 3445 гривень.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст.374, 367, 368, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2024 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :18:017:0031, з незаконного володіння ОСОБА_1 та передати її територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Стягнути з ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) на користь Одеської обласної прокуратури (м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, ) судовий збір у розмірі 3445 (три тисячі чотириста сорок п`ять) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко