Номер провадження: 22-ц/813/5915/24
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

встановив:

03 липня 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 24 грудня 2007 року у розмірі

48576,10 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 38380,75 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом - 10195,35 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву від 24 грудня 2007 року, тим самим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

24 грудня 2007 року позичальником також була підписана довідка про умови кредитування з використанням картка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», за умовами якої відповідач підтвердив, що з фінансовими умовами надання зазначеної вище картки та прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів він ознайомлений.

На підставі договору надання банківських послуг, банк відкрив відповідачу картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та надав позичальнику у користування кредитну карту за якою у подальшому збільшив розмір кредитного ліміту до 37000 грн.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, в результаті чого станом на 22 травня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 48576,10 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 38380,75 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом - 10195,35 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24 грудня 2007 року в розмірі 48576,10 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сума заборгованості, заявлена банком до стягнення є необґрунтованою, оскільки позивачем не зазначено підстав щодо нарахування заборгованості за відсотками, оскільки розмір процентів за яким здійснювалося нарахування відсотків не ґрунтується на умовах кредитного договору та не узгоджується із розрахунком заборгованості, наданим позивачем, а тому ця частина позовних вимог не підлягає задоволенню.

Надана банком виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, підготовлені працівниками банку є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позикодавця, тому, на думку скаржника, ці документи не можуть слугувати доказом безспірного розміру грошових коштів, які підлягають стягненню.

Позивачем не надано первинні бухгалтерські документи (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та інші), які б підтверджували видачу та часткове погашення кредитної заборгованості, тому відсутні підстави стверджувати, що є правильним розрахунок заборгованості, наданий банком.

Долучений до матеріалів справи паспорт споживчого кредиту скаржник не підписував, існуючий у цьому документі підпис йому не належить, тому банк ввів суд в оману та надав недостовірну інформацію про те, що цей документ було підписано саме ним.

Матеріали справи не містять інформацію про те, що його було ознайомлено з умовами довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та прикладами використання кредитних коштів.

Скаржниця також звертає увагу, що банком самостійно приймалося рішення про збільшення/зменшення розміру кредитного ліміту, у той час як він будь-яких документів щодо цього не підписував.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу банк не скористався.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (48576,10 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (80520 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вище вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.

24 грудня 2007 року ОСОБА_1 підписав заяву б/н, на підставі якої АТ КБ "Приватбанк" було відкритий картковий рахунок відповідачу. Підписавши цю анкету-заяву відповідач підтвердив, що ознайомився і погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Своїм підписом позичальник підтвердив факт отримання ним інформації про умови кредитування у Приватбанку. Також убачається, що відповідно до цієї заяви позичальник виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну карту «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Відповідно до цієї заяви, позичальнику відкрито картковий рахунок на який встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн, та базовою відсотковою ставкою за кредитом у розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості.

Факт підписання зазначеної вище заяви відповідач не заперечує.

Цього ж дня, тобто 24 грудня 2007 року відповідач підписав довідку про умови користування кредитною картка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка містить інформацію про істотні умови кредитного договору, зокрема розмір процентної ставки за користування кредитним коштами, визначеної у розмірі 3% на місяць.

07 грудня 2007 року відповідачу було видано картку "Універсальну" з № НОМЕР_1 строком дії до грудня 2011 року, 21 вересня 2010 року видано картку "Універсальна" з № НОМЕР_2 строком дії до грудня 2011 року, 13 серпня 2013 року видано картку "Універсальна" з № НОМЕР_3 строком дії до березня 2016 року, 25 березня 2013 року видано картку "Універсальна" з № НОМЕР_4 строком дії до липня 2016 року, 01 квітня 2016 року видано картку "Універсальна" з № НОМЕР_5 строком дії до грудня 2019 року, 22 грудня 2017 року видано картку «Універсальна Gold» з № НОМЕР_6 строком дії до листопада 2021 року, 13 вересня 2021 року видано картку «Універсальна Gold» з № НОМЕР_7 строком дії до грудня 2024 року.

13 вересня 2021 року відповідач підписав паспорт споживчого кредиту.

З довідки, доданої банком до позову, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 убачається, що 24 грудня 2007 року відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, а саме 05 серпня 2008 року збільшено до 1000 грн, 25 березня 2009 року зменшено до 500 грн, 06 серпня 2009 року збільшено до 1000 грн, 23 січня 2011 року збільшено до 1200 грн, 27 лютого 2011 року збільшено до 1400 грн, 20 березня 2011 року збільшено до 1600 грн, 27 травня 2011 року збільшено до 1800 грн, 02 лютого 2013 року збільшено до 2000 грн, 12 жовтня 2013 року збільшено до 4000 грн, 12 січня 2016 року збільшено до 9000 грн, 13 липня 2016 року збільшено до 16000 грн, 09 листопада 2016 року збільшено до 18000 грн, 21 серпня 2019 року збільшено до 32000 грн, 28 листопада 2019 року збільшено до 37000 грн, 03 січня 2023 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн.

З виписки по картковому рахунку за договором N б/н, за період 07 грудня 2007 року 26 травня 2023 року убачається, що відповідач користувався кредитним коштами, здійснюючи розрахунки за покупки у магазинах, аптеках, знімав кошти у банкоматах, здійснював переказ коштів на інші картки, а також здійснював поповнення кредитної картки.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 22 травня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 48576,10 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 38380,75 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом - 10195,35 грн.

Відповідач не підписував умови та правила надання банківських послуг, копія яких додана банком до позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач користувався кредитними коштами, як шляхом їх зняття, так і повернення, про що свідчить надана банком виписка по рахунку, тобто позичальнику були достовірно відомі і зрозумілі умови кредитного договору, тому суд відхилив твердження відповідача щодо відсутності доказів про зарахування кредитних коштів та його необізнаність з умовами кредитного договору, і дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач не повернув фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку, що є порушенням грошового зобов`язання.

Щодо таких висновків колегія суддів зауважує про таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуватися повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі N 274/7221/19 (провадження N 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N 75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі N 456/3643/17 (провадження N 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі N 760/7792/14-ц (провадження N 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі N 278/2177/15-ц (провадження N 61-22158св19).

Таким чином, виписка з карткового рахунку, яка додана до позовної заяви є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, і часткове повернення отриманих коштів у кредит.

Виписка по рахунку містить інформацію по карткам, які були видані відповідачу згідно довідки, наданої банком.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду, скаржник не оспорює ту обставину, що 24 грудня 2007 року він підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, не ставить під сумнів відповідач і ту обставину, інформація надана банком про видані йому кредитні картки є достовірною та такою, що відповідає фактичним обставинам.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, що скаржником не спростовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що в обґрунтування позовних вимог банком не надані первинні бухгалтерські документи, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовується матеріалами справи з яких убачається, що позивачем долучено до позову виписку по рахунку позичальника, яка з урахуванням наведених вище норм права, є первинним бухгалтерським документом, тому є належним доказом на підтвердження підстав позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості розміру заборгованості, заявленої банком до стягнення, колегія суддів звертає увагу на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 зазначено, що: "визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду".

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі N 911/19/19 вказано, що: "суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Разом з цим, суд першої інстанції належним чином не перевірив твердження відповідача, на які він посилався, заперечуючи проти позову банку під час розгляду справи, оскільки не надано належної оцінки наданим банком розрахункам заборгованості у взаємозв`язку з випискою про рух коштів.

Так, як убачається з виписки про рух коштів за період з 07 грудня 2007 року 26 травня 2023 року та розрахунку заборгованості за договором б/н від 24 грудня 2007 року, а саме з графи "Відсотки погашені за рахунок кредиту", що позивачем здійснювалось автоматичне погашення відсотків за рахунок кредитних коштів.

Так, у період з 01 жовтня 2015 року по 01 вересня 2022 року за рахунок кредитних коштів погашено відсотки у сумі 62451,32 грн.

Таким чином, банк обраховуючи заборгованість за тілом кредиту включав не лише фактично витрачені відповідачем грошові кошти, а і нараховував кошти, які

ОСОБА_1 не отримував, а саме 62451,32 грн.

З огляду на ту обставину, що зміст укладеного сторонами кредитного договору від 24 грудня 2007 року у формі заяви, доданої до позовної заяви, не містить умов щодо можливості банку здійснювати погашення відсотків за рахунок тіла кредиту, то у банка були відсутні правові підстави для здійснення автоматичного погашення відсотків у сумі 62451,32 грн за рахунок кредитних коштів.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування банком відсотків за користування кредитними коштами, апеляційним судом встановлено, що як у заяві б/н від 24 грудня 2007 року, так і в довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", визначено сталий розмір процентної ставки за користування кредитом, що становить 3 %, тобто 36 % річних, що свідчить про те, що сторони погодили умови кредитного договору щодо визначення розміру процентів за користування кредитом.

Отже на момент укладення кредитного договору, сторонами досягнуто домовленості щодо дії процентної ставки про кредиту в розмірі 36 % на рік, яка як убачається із наданого банком розрахунку заборгованості була змінена, а саме: з 01 квітня 2015 року на 43,20%, з 22 грудня 2017 року на 42%, з 01 серпня 2020 року на 40,8%, з 13 вересня 2021 року на 42%.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України 11 жовтня 2017 року по справі N 6-1374цс17 у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на наведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Водночас матеріали справи не містять доказів на предмет підтвердження тієї обставини, що банк повідомив позичальника про зміну (підвищення) розміру процентної ставки, шляхом вручення йому рекомендованого поштового відправлення, який би містив відповідну інформацію, як і не містять матеріали справи доказів на підтвердження того, що позичальником прийняті такі умови.

З огляду на наведене, визначений банком розмір заборгованості за процентами за користування кредитом, суперечить тим умовам кредитування, що були досягнуті сторонами у письмовому вигляді, так базова процентна ставка за користування кредитними коштами, погоджена сторонами на рівні 36 % річних, проте із наданого банком розрахунку убачається, що позивачем нараховувалися відсотки у підвищеному розмірі.

За таких обставин, банк неправомірно збільшив відсоткову ставку по кредиту в односторонньому порядку, та як наслідок безпідставно нараховував проценти за підвищеною відсотковою ставкою, що впливає на загальний розмір заборгованості.

Паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем 13 вересня 2021 року, який міститься у справі не має правового значення, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту (див. Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, провадження №61-14545сво20).

Отже встановивши, що розмір грошових коштів, які безпідставно були нараховані банком за рахунок збільшення заборгованості за тілом кредиту, та які відповідач не отримував (62451,32 грн) є більшим за розмір загальної заборгованості за кредитним договором, яку банк просить стягнути з відповідача (48576,10 грн), колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку задоволенню не підлягають.

Наведене залишилось поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову банку з наведених у оскаржуваному рішенні підстав.

За статтею 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а оскаржуване рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», з вказаних вище підстав.

Відповідно до ч. 13ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновки до яких дійшов апеляційний суд, з позивача АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім за подання апеляційної скарги в сумі 4026 грн.

Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з Акціонерного товариства «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4026 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова