"21" листопада 2024 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року

м.Харків

Справа 642/3273/24

Провадження 2/642/1133/24

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Петрової Н.М.

секретаря судового засідання Кайдалової Я.О.

представника позивача адвоката Артюшкової С.Л.

представника відповідача адвоката Біловуса Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 6/7 частину житлового будинку в порядку поділу спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

12.06.2024 до Ленінського районного суду м.Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій він просить суд визнати буд. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 6/7 частину будинку АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 26.12.2015 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 .

Під час шлюбу 31.08.2018 подружжям придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю 20 000 тисяч доларів США. На нотаріальне оформлення та сплату податків позивач надав відповідачу власні грошові кошти у розмірі 1 000 тисячі доларів США, тому на придбання спірного будинку витрачено 21 000 тисячу доларів США.

Оскільки у подружжя власних сімейних коштів не було, тому мати позивача - ОСОБА_3 подарувала позивачу гроші у сумі 17 000 доларів США для придбання спірного будинку.

Таким чином, власних коштів позивача на придбання вказаного спірного будинку витрачено 18 000 тисяч доларів США.

Позивач вказує, що вищевказаний спірний будинок придбаний на ім?я відповідача по справі ОСОБА_4 , яка в мирному порядку не погоджується переоформити на позивача 6/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , тому позивач вимушений звернутися до суду для вирішення зазначеного спору.

Ухвалою суду від 14.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 11.07.2024 об 11:00 год. з повідомленням (викликом) сторін). Витребувано у відповідача копію завіреного належним чином договору купівлі-продажу серія та номер 4172, виданий 31.08.2018 приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. (а.с.30-31).

03.07.2024 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав його незаконності та протиправності. В обґрунтування відзиву посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 31.08.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром В.В., житловий будинок АДРЕСА_1 придбано за 494 000 грн., а не за 20 000 тисяч доларів США, як зазначає позивач у своїй заяві. До того ж, сам договір купівлі-продажу не містить визначення будь-якого еквіваленту вказаної суми в доларах США, зокрема у вказаному розмірі. Сума у розмірі 20 000 доларів США не може відповідати дійсності, оскільки вартість договору купівлі-продажу у випадку визначення його у еквіваленті до долару США, який на день укладення договору купівлі-продажу становив 28,27 грн. за один долар США складала 17 474 доларів США, а не заявлені позивачем 20 000 доларів США. Зазначає, що вказаний спірний будинок є спільною сумісною власністю в рівних частках подружжя, оскільки він придбаний під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а договір купівлі-продажу не має визначення розміру часток вказаного будинку за одним із подружжя. Також зазначає, що всі сплачені відповідно до умов договору купівлі-продажу грошові кошти у сумі 494 000 грн. були спільними сімейними заощадженнями, накопиченими під час шлюбу. Звертає увагу суду, що позивачем не зазначено жодної правової умови чи підстави визнати за ним право власності на частку у спірному будинку у розмірі 6/7, а зазначена у позові вимога про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю є безпідставною, тому в її задоволенні слід відмовити, в т.ч. з підстав невірно обраного способу захисту. Таким чином, відповідач вказує, що виходячи зі змісту позовної заяви та фактичних обставин справи, не вбачається та нічим не підтверджується наявність визначених ч.2 та ч.3 ст.70 СК України підстав, за наявності яких суд може відступити від засади рівності часток подружжя, зокрема визначити за позивачем право власності на частку спірного будинку у розмірі 6/7 (а.с. 36-43).

08.07.2024 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відхилити відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , оскільки інформація, яка викладена у ньому не відповідає дійсності з огляду на таке. Позивач зазначає, що ані в нього, ані в його дружини не було будь-якого надмірного матеріального доходу, який би передбачав накопичення у розмірі 21 000 доларів США, а гроші у сумі 17 000 доларів США на придбання спірного будинку подарувала його мати - ОСОБА_3 . Також зазначає, що він надав згоду на вчинення правочину щодо укладання та підписання договору купівлі-продажу своїй дружині, оскільки така згода є обов?язковою під час придбання нерухомості у шлюбі. Щодо суми вартості будинку зазначає, що відповідачка йому сказала, що саме 20 000 доларів США було витрачено на придбання будинку, а яка саме сума вказана у договорі купівлі-продажу він не вчитувався, оскільки довіряв відповідачу (а.с. 44-55).

Ухвалою суду від 11.07.2024 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 21.08.2024 на 12-00 год. (а.с.71).

В судовому засіданні 17.10.2024 позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Артюшкова С.Л. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити та визнати буд. АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 6/7 частин спірного будинку АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Біловус Р.В в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважали їх необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами.

Суд, вислухавши позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Артюшкову С.Л., відповідача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, не визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» ( Colder v. The United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A №18). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом».

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , 26.12.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в Жовтневому відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №751 (а.с. 12).

Наразі сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, шлюб не розірвано.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 31.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром В.В. та зареєстровано в реєстрі за №4172, в період шлюбу ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 87,3 кв.м.

Відповідно п.3 вказаного Договору, вартість будинку складала 494 000 грн.

При укладені угоди нотаріусом відібрана заява від чоловіка Покупця - ОСОБА_1 про згоду на купівлю нерухомості, про що зазначено в п.6 вказаного Договору (а.с.41).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна,станом на 01.06.2024 року встановлено, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується також копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13, 14, 42).

Отже, з матеріалів справи вбачається, а також не заперечується сторонами, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , придбано в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає Сімейний Кодекс України.

Згідно з положеннями ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Так, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тобто, у статті 60 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.08.2024 в рамках справи № 369/7426/21, провадження № 61-15433св23 ві.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зроблено висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тобто, надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Отже, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Вказана позиція підтримана 01 серпня 2024 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 723/2176/16-ц, провадження № 61-12222св22 (ЄДРСРУ № 120888813).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель та земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - :12:034:0006, придбано 31.08.2018 року, тобто набуто подружжям за час шлюбу, а тому вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, зазаначена в позові вимога про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю є безпідставною, а тому суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України, а саме, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частинами 1, ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Так, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджував про необізнаність щодо вартості житлового будинку, що є спільною власністю подружжя. Зазначив, що ніби то дружина ОСОБА_2 йому повідомила вартість будинку 20 000 доларів США, з яких 17000 доларів США йому подарувала матір.

Але, суд до вказаних тверджень позивача відносится критично з огляду на наступне.

Пояснення позивача повністю спростовуються відомостями, які вказані в договорі купівлі-продажу від 31.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., відповідно до якого позивач ОСОБА_1 був обізнаний та надав згоду на купівлю нерухомості в інтересах сім`ї, вартість якої складає 494 000 грн., а не як вказує позивач - 20 000 доларів США (п.3,6 Договору купівлі пролажу від 31.08.2018).

Крім того, в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_3 , яка повідомила, що є матір`ю позивача ОСОБА_1 . Зазначила, що її син з 2013 року мешкав з ОСОБА_2 як одна родина, але шлюб уклали лише в 2015 році. Так як родина хотіла мати окреме житло, вона подарувала синові грошові кошти в розмірі 17 000 доларів США. Жодних договорів з ОСОБА_1 не укладала. На питання головуючого щодо походження такої суми грошових коштів повідомила, що 17.08.2016 року продала квартиру АДРЕСА_2 , за 775 000 грн., що в еквіваленті складало 31 000 доларів США.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що знає родину позивача дуже давно, є подругою матері ОСОБА_3 . Їй відомо, що ОСОБА_3 продала квартиру і хотіла подарувати частину коштів синові. Особисто не була свідком дарування таких грошових коштів, про їх розмір також нічого не знає. Про подружнє життя та взаємовідносини ОСОБА_1 в родині нічого не знає.

Судом досліджувався договір купівлі - продажу квартири від 17.08.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бистрицькою А.П., наданий позивачем в обгрунтування доводів щодо дарування грошових коштів йому матірю ОСОБА_3 в розмірі 17 000 доларів США.

Так, встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 продали квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їм на праві сумісної власності за 775 000 грн., що в еквіваленті складало 31 000 доларів США.

Згідно п.2 зазначеного договору, продавці отримали в рівних частинах від Покупця грошові кошти до підписання договору. Вказана нерухомість належала ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.01.2003 Харківською міською радою, виконавчим комітетом, головним управлінням економіки та комунального майна, управлінням комунального майна та приватизації, відділом приватизації державного житлового фонду (а.с.49-50).

Таким чином, особи, зазначені в договорі - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , отримали грошові кошти в рівних частинах, тобто по 258 333 грн., що в еквіваленті складає по 10 333 доларів США.

Крім того, суд звертає увагу, що квартира АДРЕСА_3 , тобто за 2 роки до купівлі спірного житлового будинку АДРЕСА_1 подружжям (31.08.2018).

Таким чином, в судовому засіданні не доведено належними та допустими доказами факт дарування ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_1 у розмірі 17 000 доларів США на купівлю житлового будинку, і що саме ці кошти були витраченні на придбання нерухомості подружжям.

Позивачем не надано доказів щодо придбання спірного житлового будинку за його особисті кошти (в розмірі 6/7 частин), отже ОСОБА_1 не спростована презумпція спільності права власності подружжя на вказане майно.

Приймаючи до уваги встановлену чинним законодавством рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину нерухомого майна, придбаного на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 31.08.2018 року.

Також суд відмічає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель та земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - :12:034:0006, придбано 31.08.2018 року, тобто набуто подружжям за час шлюбу, за згодою позивача ОСОБА_1 і сторони не спростували презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, а тому таке майно підлягає поділу між сторонами по 1/2 частини за кожним, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 7 560,00 грн (а.с.27). Позовні вимоги задоволено частково (58,14%), таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 395,38 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 6, 7, 12, 13, 43, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 6/7 частину житлового будинку в порядку поділу спільного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною частиною надвірних будівель та земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - :12:034:0006.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 395,38 (чотири тисячі триста дев`яносто п`ять грн. 38 коп.) грн.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_5 .

Представник позивача: адвокат Артюшкова Світлана Леонідівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5819, видане Радою адвокатів Донецької області 12.06.2020, адреса: 61157, м.Харків, вул. Пилипівська, буд.40, літ. А.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 .

Представник відповідача: адвокат Біловус Роман Володимирович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1864, видане Радою адвокатів Харківської області 09.07.2014, адреса: 61002, м.Харків, вул.Свободи, буд.36, літ.А.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст рішення складено 21.11.2024.

Суддя Наталя ПЕТРОВА