Справа № 159/6711/23 Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г.
Провадження № 22-ц/802/833/24 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Мартинюк Едуард Вікторович, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

08 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 20 червня 2022 року між відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки 0,0514 га та 72/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Цей договір вважає незаконним та таким, що порушує його права і законні інтереси з таких підстав.

Відповідно до укладених у 2007 році договорів купівлі-продажу він являється власником 28/100 будинковолодіння та 0,0441 га земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . У 2012 році ним придбано ще 0,0013 га земельної ділянки.

ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0514 га та 72/100 частки житлового будинку успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 попереднього власника ОСОБА_5 ..

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.08.2021 у справі № 159/1287/21, яке набрало законної сили 03.09.2021, припинено право спільної часткової власності ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на житловий будинок, що на АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_1 в натурі в рахунок 28/100 частин будинковолодіння окремий об`єкт нерухомості (квартиру) загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 34,9 кв.м із зазначенням конкретних приміщень та 1/2 огорожі.

Знаючи про припинення права спільної часткової власності, при укладенні договору дарування ОСОБА_4 у 2022 році подала дані про те, що їй належить 72/100 частин будинку у спільній частковій власності, що є незаконним.

ОСОБА_4 ввела в оману ОСОБА_2 і нотаріуса ОСОБА_6 , приховавши факт припинення спільної часткової власності на будинок.

Договір дарування є фіктивним, оскільки насправді повинен був відбутися договір купівлі-продажу, за яким він мав першочергове право викупу частки будинку, що належав ОСОБА_4 ..

Договір дарування не містить у собі вказівки, які саме приміщення частини будинку відчужуються, яка їх площа, що у подальшому може потягнути за собою захоплення відповідачкою його майна.

Ураховуючи наведене, просив визнати недійсним нотаріально посвідчений Договір дарування земельної ділянки площею 0,0514 га та 72/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ..

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2024 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав і просить її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечила і просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не було доведено обставин, які б вказували, що відповідачі, обираючи між собою вид договору на відчуження будинку, створили умови, які порушують, не визнають або оспорюють його права, свободи чи законні інтереси.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом встановлено, що 20 червня 2022 року між відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено Договір дарування земельної ділянки 0,0514 га та 72/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Договір згідно з п. 1.1 є безоплатним (а.с.103-104).

Станом на 20.06.2022 на предмети договору дарування за ОСОБА_4 було зареєстровано відповідне право власності (а.с.112, 119-120, 127-132).

У пункті 4.14 договору дарування сторони стверджують, що даний договір не носить характеру фіктивної чи удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Також подароване майно реально було передано відповідачці ОСОБА_2 безоплатно. Зазначена обставина не оспорюється жодною з відповідачок, які є сторонами договору.

Отже, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підтвердили своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі, усвідомлюючи, що їх дії спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором дарування, а тому відсутні підстави для визнання цього договору недійсним.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що оспорюваним договором дарування нерухомого майна від 20 червня 2022 року було порушене його переважне право на купівлю частки будинку у спільній частковій власності, передбачене ст. 362 ЦК України, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, з`являється у співвласника при продажі майна.

Однак, судом встановлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2021 року в іншій справі № 159/1287/21 припинено право спільної часткової власності на спірний житловий будинок і ОСОБА_1 виділено у власність в натурі в рахунок 28/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 окремий об`єкт нерухомості (квартиру) загальною площею 42,1 кв.м, житловою 34,9 кв.м, яка складається з кухні 1-1 площею 7,2 кв.м, кімнати 1-2 площею 11,0 кв.м, кімнати 1-3 площею 14,2 кв.м, кімнати 1-4 площею 9,7 кв.м та 1/2 огорожі (а.с.76-79).

Несвоєчасне переоформлення позивачем свого права власності на належне йому майно на підставі рішення суду від 03.08.2021 не впливає на право ОСОБА_4 розпорядитися своєю власністю на власний розсуд, зокрема, укладенням договору дарування.

Отже, на зазначені правовідносини положення ст. 362 ЦК України не поширюються.

Судом не встановлено порушення будь-яких прав позивача, як власника окремого об`єкта нерухомого майна (квартири), шляхом укладення між відповідачами оспорюваного договору дарування.

Рішенням суду від 03.08.2021 у справі № 159/1287/21 встановлено, що спірний будинок розподілено на дві окремі ізольовані квартири із самостійними входами, системою водо, газо, енергопостачання і в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню у цій справі.

Про те, що ці ізольовані квартири існували і на 2007 рік дату придбання позивачем своєї частки у будинку, ствердив і сам позивач в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді