ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м.Суми

Справа №591/2163/23

Номер провадження 22-ц/816/172/24

22-ц/816/346/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області,

третя особа начальник відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області Демченко Олександр Олександрович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Авраменка Олександра Вікторовича та Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2023 року в складі судді Ніколаєнко О.О., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 22 вересня 2023 року, а також апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 жовтня 2023 року в складі судді Ніколаєнко О.О., повний текст якого складено 24 жовтня 2023 року, -

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області (далі - Держпродспоживслужба) про визнання незаконним та скасування наказу № 58-к від 20 лютого 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та понесені судові витрати, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити добові по відрядженням згідно наказів №15-СВ від 16 лютого 2021 року, №24-СВ від 03 березня 2021 року, № 55-СВ від 31 січня 2021 року, № 123-СВ від 02 червня 2021 року, № 225-СВ від 27 серпня 2021 року, № 256-СВ від 24 вересня 2021 року, № 281-СВ від 23 жовтня 2021 року; матеріальні допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік та 2022 рік; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21 лютого 2023 року по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з жовтня 2018 року заявниця працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Держпродспоживслужби, 22 серпня 2022 року подала заяву про звільнення з 23 серпня 2022 року за власним бажанням у зв?язку з порушенням щодо неї трудового законодавства. Проте, листом від 23 серпня 2022 року її було повідомлено про відсутність підстав для розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП. У подальшому у зв`язку з реорганізацією позивачку 20 грудня 2022 року попереджено про майбутнє звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП. У заяві від 17 лютого 2023 року позивачка просила звільнити її підставі раніше поданої заяви, а 20 лютого 2023 року відповідач звільнив заявницю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП, проте не з підстав порушень законодавства, а з підстав порушення законодавства про охорону праці безпосереднім керівником начальником відділу правового забезпечення ОСОБА_2 . Вважає оскаржуваний наказ протиправним, оскільки не просила звільняти через непроведення повторних інструктажів. Затримка із задоволенням заяви від 22 серпня 2022 року про звільнення призвела до зменшення середнього заробітку, який був використаний для розрахунку вихідної допомоги. В оскаржуваному наказі не відображено конкретні обставини порушення, не зазначено, які саме повторні інструктажі не були проведені безпосереднім керівником, в які терміни не проводились повторні інструктажі, якою нормою трудового законодавства покладено обов`язок проведення повторних інструктажів на безпосереднього керівника, в чому полягало порушення прав позивачки. Факт порушення законодавства з боку безпосереднього керівника є недоведеним, а волевиявлення на розірвання трудового договору з підстав невиконання норм з охорони праці не було. Також зазначає, що у 2021 році її неодноразово було направлено у службові відрядження, проте добові не виплачувались, аванс для здійснення поточних витрат також не виплачувався, як і не виплачувалась матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Держпродспоживслужбу нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові по відрядженням згідно наказів №15-СВ від 16 лютого 2021 року, №24-СВ від 03 березня 2021 року, № 55-СВ від 31 січня 2021 року, № 123-СВ від 02 червня 2021 року, № 225-СВ від 27 серпня 2021 року, № 256-СВ від 24 вересня 2021 року, № 281-СВ від 23 жовтня 2021 року; матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік та 2022 рік; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 грн.

У іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Держпродспоживслужби на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 жовтня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з Держпродспоживслужби на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Авраменко О.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення в частині незадоволених вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у цій справі саме відповідач мав обов`язок доводити законність звільнення позивачки з викладених у наказі підстав. ОСОБА_1 самостійно визначила підстави для її звільнення, а роботодавець не мав права самостійно їх змінювати, а мав право лише відмовити у звільненні. Крім того, відповідач мав узгодити з працівницею дату звільнення, чого не зробив, що є самостійною підставою для визнання наказу про звільнення незаконним.

В апеляційній скарзі Держпродспоживслужба просить рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що всі звіти позивачки про використані кошти на відрядження були опрацьовані, а кошти виплачені у повному обсязі. Звертає увагу на те, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком роботодавця і лише за наявності коштів та у відповідний бюджетний рік. У момент виплати працівникам відповідача зазначеної допомоги позивачка перебувала за кордоном, а допомога виплачувалась тим працівникам, які знаходились у прифронтовій зоні, а ОСОБА_1 не вистачило коштів. Вважає, що виплати на відрядження та на вирішення соціально-побутових питань є витратами минулих бюджетних періодів, не є обов`язковими при звільненні.

Крім того, Держпродспоживслужба не погодилась з додатковим рішенням суду, просить його скасувати та відмовити у стягнення витрат на правничу допомогу. Вважає, що не доведено фактичне надання послуг та їх вартість.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивачки Держпродспоживслужба просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що за наслідками розгляду заяви позивачки про звільнення від 17 лютого 2023 року було встановлено факт порушення законодавства про працю в частині не проведення безпосереднім керівником повторних інструктажів на робочому місці, а тому доводи про зміну підстав для звільнення є необґрунтованими. Звільнити позивачку 23 серпня 2022 року відповідач не міг, а тому звільнення відбулось у день надходження заяви від 17 лютого 2023 року, тобто 20 лютого 2023 року.

Третя особа начальник відділу правового забезпечення Держпродспоживслужби Демченко О.О. визнав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просить її задовольнити, рішення суду в частині незадоволених вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про їх задоволення у повному обсязі. При цьому вважає, що відповідачем не було доведено наявність законних підстав для звільнення позивачки, роботодавець не має права самостійно визначати строк припинення трудових правовідносин за заявою про звільнення за власним бажанням, як і не має права змінювати волевиявлення працівника щодо підстав для звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу Держпродспоживслужби представник ОСОБА_1 адвокат Авраменко О.В. просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволених вимог про виплату добових до відряджень і матеріальної допомоги залишити без змін. Вказує, що позивачці не виплачувався аванс перед відрядженнями, тобто не отримувала кошти під звіт, а тому були відсутні підстави для подання письмового звіту про їх використання. З приводу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то у 2021 2022 році відповідні виплати отримували працівники роботодавця, тобто кошти на це були, а позивачка була протиправно позбавлена відповідних виплат. До того ж, позивачкою подавались заяви на виплати відповідної допомоги.

У відповіді на відзив Держпродспоживслужби представник ОСОБА_1 адвокат Авраменко О.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити позивачку на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2023 року по день ухвалення рішення. При цьому зазначає, що у заявах про звільнення позивачкою не вказувалась така підстава як не проведення інструктажів з охорони праці. Крім того, самовільна зміна відповідачем строків розірвання трудового договору призвела до зменшення розміру вихідної допомоги біль ніж удвічі.

Клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Авраменка О.В. про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, позиція позивача та його представника є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Авраменка О.В. підлягає задоволенню, скаргу Держпродспоживслужби на основне рішення слід задовольнити частково, а скарга на додаткове рішення суду задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом від 02 жовтня 2018 року №701-К ОСОБА_1 прийнята з 03 жовтня 2018 року на посаду провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Держпродспоживслужби, наказом від 21 листопада 2019 року строковий трудовий договір вирішено вважати таким, що укладений на невизначений строк (т. 1 а.с. 63, 64).

22 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У заяві зазначено про ряд порушень з боку законодавства, у тому числі у п. 2 зазначено про недотримання вимог п. 4 ч. 1 ст. 29, ст. 153 КЗпП України, оскільки до початку роботи з нею не проводився інструктаж з питань техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, не було ознайомлено з колективним договором. Протипожежні інструктажі з нею взагалі ніколи не проводились, а колективний договір, а особливо зміни до нього постійно приховувались не лише від неї, а і переважної частини інших рядових співробітників головного управління. ОСОБА_1 просила розірвати трудовий договір та звільнити її з 23 серпня 2022 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (т. 1 а.с. 102-105).

На вказану заяву 23 серпня 2022 року відповідачем надана відповідь, у якій повідомлено про незгоду з наведеними фактами, відмову у розірванні трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (т. 1 а.с. 29-30).

17 лютого 2023 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У заяві зазначено, що 22 серпня 2022 року нею була подана заява про звільнення, зазначені у ній порушення роботодавця не спростовані, не усунуто. Просила розірвати трудовий договір та звільнити її за власним бажанням з підстав, викладених у заяві про звільнення від 22 серпня 2022 року у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства та колективного договору. Наказ про звільнення просила направити на електронну пошту. Також просила виплатити вихідну допомогу, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань на підставі заяв від 12 листопада 2021 року та від 09 серпня 2022 року, а також не виплачені добові по відрядженням за 2021-2022 роки (т. 1 а.с. 108).

Наказом від 20 лютого 2023 року №58-к ОСОБА_1 звільнена з посади 20 лютого 2023 року за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, а саме не проведення безпосереднім керівником повторних інструктажів на робочому місці. Доручено управлінню економіки, бухгалтерського обліку та звітності провести повний розрахунок по заробітній платі, виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та виплатити компенсацію за невикористані 12 днів відпустки. Підставою для видання наказу зазначені: заява ОСОБА_1 від 17 лютого 2023 року, п. 2 заяви ОСОБА_1 від 22 серпня 2022 року, журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці відділу правового забезпечення (т. 1 а.с. 16).

12 листопада 2021 року ОСОБА_1 направила відповідачу на електронну адресу заяву про надання матеріальної допомоги на вирішення соціальних питань, на якій начальником управління проставлена резолюція «Сердюк А.А.» (т. 1 а.с. 26, т. 2 а.с. 92, 94). ОСОБА_4 є головним бухгалтером управління.

09 серпня 2022 року ОСОБА_1 направила відповідачу на електронну адресу заяву про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань (т. 1 а.с. 24, 25, 106).

Колективним договором між адміністрацією та трудовим колективом передбачено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати, з урахуванням економії фонду оплати праці та в межах затверджених видатків на оплату праці (т. 2 а.с. 120-125).

Наказами №15-СВ від 16 лютого 2021 року, №24-СВ від 03 березня 2021 року, № 55-СВ від 31 січня 2021 року, № 123-СВ від 02 червня 2021 року, № 225-СВ від 27 серпня 2021 року, № 256-СВ від 24 вересня 2021 року, № 281-СВ від 23 жовтня 2021 року ОСОБА_1 відряджалась до м. Харкова (т. 2 а.с. 26-33). Авансові звіти про використані у відрядженнях на підставі цих наказів кошти не подавались, кошти не виплачувались (т. 2 а.с. 25).

Згідно з довідками про середню заробітну плату ОСОБА_1 середньоденний заробіток за лютий - березень 2022 року становить 687,37 грн, середньомісячний 14434,77 грн (т. 1 а.с. 180), середньоденний заробіток за квітень травень 2022 року становить 309,52 грн, середньомісячний 6654,68 грн (т. 1 а.с. 121), середньоденний заробіток за грудень 2022 січень 2023 року становить 304,55 грн, середньомісячний 6700,10 грн (т. 1 а.с. 121).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 у 2021 та 2022 роках зверталась до відповідача із заявами про отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань. Ці заяви були отримані відповідачем, на одній з них керівником була проставлена резолюція.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив, що зазначення у оскаржуваному наказі конкретного виду порушення, про яке позивачка не вказувала у заяві про звільнення (не проведення безпосереднім керівником повторних інструктажів на робочому місці) якимось чином впливає на обсяг прав, порушує права позивачки, спотворює її волевиявлення на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У п. 2 заяви від 22 серпня 2022 року про звільнення позивачка зазначала про не проведення роботодавцем з нею інструктажів і саме цей пункт заяви був врахований відповідачем при звільненні. Суд не погодився з твердженням заявниці про самостійну зміну роботодавцем підстав звільнення, оскільки правова підстава для звільнення не була змінена - позивачку звільнено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що вона і просила у заяві. Також суд не погодився з твердженням позивачки про відсутність підстав для звільнення, оскільки у заяві не було зазначено дату звільнення. Відтак, суд відмовив у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки, про її поновлення на роботі, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо решти вимог суд вказав, що роботодавець має обов`язок забезпечити коштами на поточні витрати під час службового відрядження перед відрядженням (аванс), а працівник після повернення з відрядження зобов`язаний подати звіт про використані кошти (авансовий звіт). При цьому добові є тими виплатами на відрядження, які не потребують спеціального підтвердження. Проте, позивачці не виплачувались добові ні в якості авансу перед відрядженням, ні після закінчення відрядження. Відтак, суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачці добові по відрядженням.

Вирішуючи вимогу про зобов`язання виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, суд зазначив, що отримавши заяви позивачки про виплату відповідної допомоги, відповідач, як роботодавець, зобов`язаний був розглянути заяви та прийняти відповідне рішення, чого не зробив. При цьому доказів відсутності коштів та неможливості виплати вказаної допомоги, з урахуванням наявної на момент подачі заяви економії фонду оплати праці та в межах затверджених видатків роботодавцем надано не було. В судовому засіданні представниками сторін повідомлено, що іншим працівникам така допомога у спірному періоді виплачувалась. Таким чином, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік та 2022 рік.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначив, що відповідачем не було проведено остаточний розрахунок з позивачкою при її звільненні, а тому на підставі ст. 117 КЗпП України та урахувавши розмір заборгованості з виплати заробітної плати, період затримки розрахунку, суд вважав, що розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у сумі 20000 грн відповідає обставинам справи та принципам розумності, справедливості і пропорційності.

Проте повністю з вказаними висновками місцевого суду апеляційний суд погодитись не може з наступних підстав.

У п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від 23 листопада 2023 року у справі № 207/828/22 (провадження № 61-4090св23) зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61 -28466св18). Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

При цьому, особливістю розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у визначені ним строки, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору (постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19).

З огляду на викладені вище обставини у справі, правові позиції суду касаційної інстанції колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про порушення роботодавцем прав працівниці при розгляді її заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України від 17 лютого 2023 року. Зокрема, роботодавець не узгодив з позивачкою дату звільнення.

Сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини.

У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 661/1601/20 міститься висновок про те, що «працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою».

При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Заява ОСОБА_1 про звільнення від 17 лютого 2023 року дійсно не містить дати звільнення, тому відповідач не вправі був звільняти позивачку не узгодивши з нею дату звільнення, а також до закінчення двотижневого строку після подачі нею заяви про звільнення, оскільки вона про це не просила. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 письмово за два тижні попередила роботодавця про своє звільнення у день подання заяви чи пізніше.

Відтак, звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівниці. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 279/3334/17.

За вказаних підстав рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вказаних вимог.

Беручи до уваги середньоденну заробітну плату позивачки, яка становить 304,55 грн, загальну кількість робочих днів за період з 21 лютого 2023 року по 01 лютого 2024 року, яка становить 248 днів, середній заробіток за час вимушеного прогулу становитиме 75528,40 грн (248 * 304,55 грн) та підлягає стягненню з відповідача.

При цьому суд відмовляє у задоволенні позову в частині заявленої вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки правових підстав для застосування ст. 117 КЗпП України після поновлення позивачки на займаній посаді суд не вбачає.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про зобов`язання Держпродспоживслужбу нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові по відрядженням згідно наказів №15-СВ від 16 лютого 2021 року, №24-СВ від 03 березня 2021 року, № 55-СВ від 31 січня 2021 року, № 123-СВ від 02 червня 2021 року, № 225-СВ від 27 серпня 2021 року, № 256-СВ від 24 вересня 2021 року, № 281-СВ від 23 жовтня 2021 року, а також матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік та 2022 рік.

Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині задоволених позовних вимог вже були предметом розгляду суду першої інстанції, який надав їм належну оцінку, з якою апеляційний суд повністю погоджується. Зокрема, роботодавцем не доведено повний розрахунок по відрядженням позивачки, а також не надано доказів про відсутність коштів для виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 та 2022 роки.

Суд першої інстанції також перевірив дотримання позивачкою вимог ст. 233 КЗпП України та установив, що нею були дотримані строки звернення до суду, тому доводи апеляційної скарги відповідача з цього приводу є необґрунтованими.

Вирішуючи питання про компенсацію позивачці витрат за надану їй адвокатом правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача 4000 грн. Доводи апеляційної скарги відповідача про не співмірність стягнутої суми складності справи, недоведення обсягу виконаних адвокатом робіт є безпідставними. Трудовий спір у цій справі є складним, обсяг матеріалів справи та тривалість судового розгляду справи є значними, а тому сума компенсації витрат позивачки на правничу допомогу у розмірі 4000 грн є обґрунтованою та справедливою.

Відтак, додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 жовтня 2023 року слід залишити без змін.

Інші наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

За подання позову та апеляційної скарги в частині вимог про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору на суму 2147,20 грн (за подання позову) та на суму 3228,80 грн (за подання апеляційної скарги), а тому зазначені суми судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави, змінивши рішення суду в частині розподілу судових витрат.

За наслідками апеляційного перегляду судового рішення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишаються без задоволення, тобто апеляційна скарга відповідача задовольняється частково, а тому відповідачу слід компенсувати за рахунок держави 536,80 грн у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Авраменка Олександра Вікторовича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2023 року задовольнити.

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2023 року в частині вирішених позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати і прийняти нову постанову в частині даних вимог.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області № 58-к від 20 лютого 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2023 року по 01 лютого 2024 року в сумі 75528 грн 40 коп. з наступним утриманням податків і обов`язкових платежів.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 вересня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь держави судовий збір в сумі 2147 грн 20 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 жовтня 2023 року залишити без задоволення, а додаткове судове рішення залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області на користь держави судовий збір в сумі 3220 грн 80 коп. за розгляд справи в апеляційному суді.

Компенсувати Головному управлінню Держпродспоживслужби в Сумській області 536 грн 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина