Справа № 643/1503/24
Провадження № 2/643/1630/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Паньшиної О.С.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про поділ майна подружжя,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_3 (далі позивач) звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), відповідно до змісту якого просить суд:

-розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем 24.09.2004 року; після розірвання шлюбу залишити позивачці дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 »;

-визнати за позивачем право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 24.09.2004 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають двох дітей: доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак спільне життя подружжя не склалося через різні погляди та прагнення. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, між ними відсутнє взаєморозуміння. Кожен з подружжя проживає окремо один від одного своїм життям, спільного господарства не ведуть з березня 2022 року. Шлюб між сторонами носить формальний характер, а тому збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя та інтересам дітей. При цьому, під час шлюбу сторонами було придбано об`єкти нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Означені квартири були придбані позивачем за його особисті кошти, а відтак вони не є спільною сумісною власністю подружжя. Відтак, позивач просить суд розірвати шлюб та визнати за ним право особистої приватної власності на вказане вище нерухоме майно.

Ухвалою від 19.03.2024 року Московський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі № 643/1503/24, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

12.04.2024 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі.

10.06.2024 року до Московського районного суду м. Харкова від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, відповідно до змісту якої він просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період шлюбу з позивачем було придбано квартиру АДРЕСА_3 . Однак вказана квартира була придбана за особисті кошти відповідача, а відтак це майно не є спільною сумісною власністю. За таких обставин, відповідач просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на вказану вище квартиру.

Ухвалою від 11.06.2024 року Московський районний суд м. Харкова поновив відповідачу пропущений процесуальний строк на звернення до суду з даним позовом, прийняв зустрічний позов до розгляду та об`єднав його в одне провадження з первісним позовом у справі № 643/1503/24.

05.07.2024 року до суду надійшов відзив представника позивача на зустрічний позов, відповідно до змісту якого позовні вимоги за зустрічним позовом позивач визнає у повному обсязі.

У підготовчому засіданні 05.07.2024 року представник позивача первісні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх, зустрічні позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Відповідач у підготовчому засіданні 05.07.2024 року зустрічні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх, первісні позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2004 року між позивачем, ОСОБА_3 , та відповідачем, ОСОБА_2 , було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно видане 30.01.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1732.

Від шлюбу подружжя має доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сімейне життя позивача та відповідача не склалось, фактично шлюбні відносини між сторонами припинені, сім`я розпалася та існує формально, примирення подружжя неможливе, а подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

При цьому, у період шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005 року, укладеного між позивачем (покупець) та ОСОБА_7 (продавець), квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2008, укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (продавці) та позивачем (покупець), а також квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.2005, укладеному між ОСОБА_10 (продавець) та відповідачем (покупець).

Позивач стверджує, що квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , титульним власником яких він є, ним було придбано за його особисті кошти, а відтак вони не є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач у відзиві на позов визнав ті обставини, що вказані вище квартири були придбані позивачем за його особисті кошти.

При цьому, відповідач стверджує, що квартира АДРЕСА_3 , титульним власником якої він є, ним було придбано за його особисті кошти, а відтак ця квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач в особі свого представника у відзиві на зустрічний позов визнав ті обставини, що квартира АДРЕСА_3 була придбана відповідачем за його особисті кошти.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд зазначає наступне.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Положеннями ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України унормовано, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Суд враховує, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження у зареєстрованому шлюбі та у подружніх відносинах.

Також судом враховано конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, а також право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що передбачає право особи вільно обирати собі стан перебування у шлюбі чи його припинення.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Подальше перебування позивача у шлюбі з відповідачем порушує його вільне волевиявлення припинити цей шлюб, що узгоджується із вимогами сімейного законодавства.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що не відповідає нормативному визначенню змісту шлюбних відносин та є неприпустимим у демократичному суспільстві.

Крім того суд зазначає, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно з частинами першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові від 09.01.2019 у справі № 643/4589/15-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України.

Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Учасниками справи не заперечується, що квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 було придбано за особисті кошти позивача, а квартира АДРЕСА_3 за особисті кошти відповідача.

Відповідач до початку розгляду справи по суті позовні первісні вимоги визнав у повному обсязі, про що подав письмову заяву.

Позивач до початку розгляду справи по суті зустрічні позовні первісні вимоги визнав у повному обсязі, про що подав письмову заяву.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частиною 2 ст. 206 ЦПК України унормовано, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У підготовчому засіданні представнику позивача та відповідачу були роз`яснені наслідки вчинення ними відповідної процесуальної дії.

Суд зазначає, що визнання відповідачем первісного позову, а позивачем зустрічного позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

В силу приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Враховуючи визнання відповідачем первісного позову, а позивачем зустрічного позову, а також той факт, що таке визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем первісного позову та визнання позивачем зустрічного позову і ухвалити рішення про задоволення первісного та зустрічного позовів.

При цьому, враховуючи, що позивач просить відновити йому дошлюбне прізвище, відповідно до ст. 113 СК України після розірвання шлюбу йому необхідно відновити дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За таких обставин, оскільки позивач та відповідач визнали первісний та зустрічний позови до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу та відповідачу з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні первісного та зустрічного позовів.

Керуючись статтями 76, 81, 141, 200, 206, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_3 задовольнити.

2. Розірвати шлюб, зареєстрований 24 вересня 2024 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1732.

3. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 відновити дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ».

4. Згідно зі ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

5. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

6. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також на квартиру АДРЕСА_2 .

7. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

8. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

9. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 600 (дві тисячі шістсот) грн. 05 коп.

10. Повернути ОСОБА_3 з Державного бюджету України сплачений судовий збір у розмірі 2 600 (дві тисячі шістсот) грн. 05 коп.

11. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 500 (одну тисячу п`ятсот) грн. 00 коп.

12. Повернути ОСОБА_2 з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 500 (одну тисячу п`ятсот) грн. 00 коп.

13. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

14. Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; АДРЕСА_4 ).

15. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ).

Повне рішення складено 08.07.2024 року.

Суддя Н.В. Новіченко