Справа №461/3226/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

до

Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області

(79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ),

Державної казначейської служби України

(01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, )

про стягнення моральної шкоди,

встановив:

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Державної казначейської служби України у якому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь 20000 грн. - відшкодування моральної шкоди, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку України.

Мотивуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_2 вказує, що він є пенсіонером МО України, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Львівській області, має статус інваліда війни III групи та отримує пенсію по вислузі років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 76 % від розміру грошового забезпечення.

Позивач стверджує, що у зв`язку з протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обрахунку пенсії, йому доводилося неодноразово звертатися до суду за захистом свого порушеного права. Зокрема ОСОБА_2 вказує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2020, ухваленим за результатами розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_2 за рахунок виплати з 05.03.2019 75 % суми підвищення пенсії, визначеної станом на 01.03.2018. Зобов`язано Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з 05.03.2019 з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, із урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Означене рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020 залишено без змін. Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, на виконання вказаного рішення, здійснено перерахунок, відповідно до якого розмір заборгованості за пенсійними виплатами становить 21435 грн 78 коп.

Позивач зауважує, що на момент звернення до суду з даним позовом заборгованість залишається невиплаченою. ОСОБА_2 стверджує, що внаслідок протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, які полягають у невиплаті заборгованості з пенсійних виплат, йому було завдано моральної шкоди. Зокрема, позивач пояснює, що йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у погіршенні самопочуття, поведінки та емоцій, зміні свого звичайного способу життя, розмір якої ОСОБА_2 оцінює у 20000 грн та просить стягнути у судовому порядку.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.04.2024 відкрито провадження у справі, розгляд постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У задоволенні клопотання про витребування у Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області належним чином засвідчених копій нарахованої суми боргу з пенсійних виплат, нарахованої на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2020 у справі № 1.380.2019.006717 відмовлено.

09.05.2024 до суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_2 . Позивач пояснює, що відповідачі належать до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що його права, як фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Вказує, що вважає доведеним факт завдання заподіяння йому моральної шкоди через тривале невиконання відповідачем рішення суду.

04.10.2023 представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву. Сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Пояснює, що Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 року № 631 затверджено бюджет Пенсійного фонду України на 2023 рік. У бюджеті Пенсійного фонду України на 2023 рік на видатки за рахунок коштів Державного бюджету України на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду виділено 360 млн. грн. Планом доходів і видатків Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на 2023 рік на погашення заборгованості з пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) за рішенням суду затверджено кошти в сумі 18,3 млн. грн. Вказує, що у Головному управлінні проведена робота в межах бюджетних призначень щодо виплати заборгованості, яка виникла внаслідок виконання судових рішень, які набрали законної сили по 19.09.2020 року. Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області формуються відомості для виплати сум заборгованості по рішеннях судів, що набрали законної сили з 21.09.2020 по 31.10.2020. Зауважує, що виплата сум, донарахованих на виконання судових рішень, буде здійснена за наявності відповідного цільового фінансування з Державного бюджету України, відповідно до черговості виплат на виконання судових рішень. Вважає, що позивачем, належним чином не наведено жодного факту заподіяння моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та спричиненням фізичних та моральних страждань, також, не наведено жодних доказів на підтвердження того, у чому полягає спричинена, на думку позивача, шкода.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.05.2024, об`єднано в одне провадження цивільні справи за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди (справа №461/3373/24, провадження №2/461/1828/24) та за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди (справа №461/3226/24, провадження №2/461/1811/24), у зв`язку з їх перебуванням у провадженні одного складу суду та ідентичності позовів.

28.05.2024 представником Державної казначейської служби України шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача пояснює, що казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі в повній мірі використати, встановлені в ЦПК України права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. При цьому, позивачем подано позов до Казначейства, як одного із співвідповідачів, однак будь-яких спільних прав чи обов`язків у Казначейства, як державного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та органів, по відношенню до позивача немає, та таке не порушувало його законних прав чи інтересів. Додатково наголосив, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому Головним управління Пенсійного фонду України у Львівській області моральної шкоди, яка, згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. Зауважила, що вважає позовні вимоги ОСОБА_2 безпідставними та необґрунтованими.

Позивач у судове засідання не з`явився, згідно з наявним у матеріалах справи клопотанням, просить суд проводити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач (уповноважений представник) ? Державної казначейської служби України у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення поштового відправлення, а також довідками про доставку електронного листа на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

У відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2020, ухваленим за результатами розгляду адміністративної справи № 1.380.2019.006717 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_2 за рахунок виплати з 05.03.2019 75 % суми підвищення пенсії, визначеної станом на 01.03.2018. Зобов`язано Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з 05.03.2019 з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, із урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Означене рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2020 залишено без змін.

Також, судом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.10.2020, позов ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання до вчинення дій задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_2 у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області уточненої нової довідки з оновленим розміром грошового забезпечення, у відповідності до вимог ст.ст.43, 63 Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, для здійснення обчислення та перерахунку з 01.04.2019 року основного розміру його пенсії. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 станом на 05.03.2019 року, у відповідності до вимог ст.ст.43, 63 Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень Постанов КМ України №704, 45, ст.9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у якій вказати оновлений розмір окладу за посадою, військового звання, відсоткової надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, надбавки за службу в умовах режимних обмежень та інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення), які враховуються при призначенні та перерахунку пенсії за відповідною посадою, яку ОСОБА_2 займав на дату звільнення зі служби, для проведення перерахунку основного розміру його пенсії з 01.04.2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_2 проведення перерахунку пенсії у встановлений строк після отримання від ОВК оновленої довідки на ім`я ОСОБА_2 , з 01.04.2019 року, із врахуванням оновленого розміру його пенсії та недоплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2021, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року по справі №380/6128/20 змінено в частині мотивів задоволення позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_2 проведення перерахунку пенсії у встановлений строк після отримання від ІНФОРМАЦІЯ_1 оновленої довідки на ОСОБА_2 , з 01.04.2019, із врахуванням оновленого розміру його пенсії та недоплачених сум. У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року по справі №380/6128/20 залишено без змін.

На виконання вказаних вище рішень, ГУ ПФУ у Львівській області здійснено перерахунок та, відповідно до листа ГУ ПФ України у Львівській області від 12.03.2024, наявного у матеріалах справи, суми нарахованих доплат до пенсії, які є у ОСОБА_2 у електронній пенсійній справі та обліковуються за рішеннями суду складає: 21435,78 грн - рішення суду від 23.02.2020 у справі №1.380.2019.006717 (дата набрання законної сили 06.10.2020); 6315,90 грн - рішення суду від 15.10.2020 у справі № 380/6128/20 (дата набрання законної сили 15.10.2020); 17457,62 грн - рішення суду від 26.01.2021 у справі № 380/5577/20 (дата набрання законної сили 12.04.2021); 0,00 грн - рішення суду від 16.06.2021 у справі № 380/5580/21 (дата набрання законної сили 19.07.2021); 552459,31 грн - рішення суду від 27.04.2022 у справі № 380/5452/22 (дата набрання законної сили 20.07.2022); 0,00 грн - рішення суду від 07.02.2023 у справі № 380/17526/22 (дата набрання законної сили 10.03.2023); 97023,00 грн - рішення суду від 05.12.2022 у справі № 380/14970/22 (дата набрання законної сили 11.04.2023); 16856,80 грн - рішення суду від 23.06.2023 у справі № 380/12089/23 (дата набрання законної сили 25.07.2023); 9286,20 грн. - рішення суду від 29.06.2023 у справі № 380/12311/23, (дата набрання законної сили 01.08.2023); 16052,08 грн - рішення суду від 04.12.2023 у справі №380/12552/23 (дата набрання законної сили 04.01.2024).

Позивач звертаючись до суду вказує, що завдана йому моральна шкода полягає у душевних стражданнях щодо протиправності дій відповідача у зв`язку порушенням зобов`язань за рішеннями суду, які набрали законної сили. Завдана моральна шкода полягає у душевних стражданнях, погіршенні стану здоров`я, понесенні витрат на додаткове лікування, оскільки позивач є особою з інвалідністю. ОСОБА_2 вказує, що тривале невиконання відповідачем рішення суду внесло негативні зміни у звичний спосіб життя.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 23 ЦК України, передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України,шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Основною умовою відшкодування, зокрема, моральної шкоди є те, що вона повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 у справі № 9901/377/18.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що «згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.»

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України.

Статтею 73 цього Закон у визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.02.2021 по справі №425/793/19.

Позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за завдану йому моральну шкоду у розмірі 20000 грн за кожним невиконаним рішенням суду.

У процесі розгляду справи встановлено, що у зв`язку із невиплатою сум нарахованих доплат до пенсії, позивачу було завдано моральних страждань та негативних явищ, заподіяних незаконними діями відповідача позивачу. Зокрема, очевидним для суду є те, що тривале невиконання рішення суду про відновлення пореного права впливає на моральний стан позивача, адже він спочатку був позбавлений права на отримання відповідної пенсійної виплати, звернувся до суду, суд виніс рішення, яким зобов`язав відповідача відновити порушене право, однак невідкладного та без зволікань такого відновлення, з моменту набрання рішенням суду, фактично не відбулось. Отже, наведені обставини свідчать про обґрунтованість доводів позивача про спричинення йому моральної шкоди.

З матеріалів справи достовірно встановлено, що дійсно позивачу довелось прикладати зусиль для відновлення своїх порушених прав, шляхом звернення до суду із позовом.

Наведене вище, а також обставини встановлені в ході розгляду справи, свідчать про спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із обмеженням матеріальних благ. Така шкода полягає у тому, що позивач зазнав тривалого порушення права власності на пенсійні кошти, був змушений звертатися за захистом порушених майнових прав у судовому порядку. Отже, внаслідок наведених дій відповідача у житті позивача з`явилися негативні явища, пов`язані із необхідністю відновлення своїх порушених прав, що очевидно вплинуло на його повсякденне життя і є прямим наслідком дій відповідача. Також, очевидним для суду є те, що невиплата коштів позивачу протягом тривалого періоду, в сукупності з необхідністю відстоювати свої права у судовому порядку, вплинули на моральний стан позивача.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує засади розумності, виваженості та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою (державного органу) винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Відтак, дотримуючись засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе визначити розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 2000 грн, тобто по 1000 грн за кожний факт невиконання рішення суду.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову ? на відповідача; уразі відмовив позові ? на позивача; у разі часткового задоволення позову ? на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач відповідно до п.8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», є звільненим від сплати судового збору витрати щодо його сплати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ? ОСОБА_2

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

відповідач ? Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області

(79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ),

відповідач ? Державна казначейська служби України

(01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, )

Повний текст рішення складено 03 липня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький