ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року

м. Київ

справа № 752/5765/23

провадження № 61-2936св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.,

суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року в складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в складі колегії суддів Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Олійника В. І.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа - Національний банк України, про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії і договором кредиту та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс банк») пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 030.29-50/352-С за період з 25 березня 2022 року до 24 березня 2023 року (включно) в розмірі 3 504 000,00 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту від 10 жовтня 2008 року № 700/744019-КV за період з 25 березня 2022 року до 24 березня 2023 року (включно) в розмірі 525 600,00 доларів США.

Вказував, що між ним та Aкціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Сенс Банк», укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 030.29-50/352-С, за умовами якого банк зобов`язався видати йому кредит у розмірі 500 000,00 грн, та договір кредиту від 10 жовтня 2008 року № 7 00/744019-KV, за яким банк зобов`язався видати йому кредит у розмірі 60 000,00 доларів США.

Після укладення кредитних договорів ним було сплачено комісію за видачу кредитних коштів, тобто сплачено повну вартість фінансових послуг, однак у подальшому банком не було видано всієї суми кредитних коштів. Залишок невиданих кредитних коштів становив 320 000,00 грн за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 030.29-50/352-С та 48 000,00 доларів США за договором кредиту від 10 жовтня 2008 року № 700/744019- KV.

Вважав, що в банку перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

16 червня 2023 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва в задоволенні позову відмовлено.

30 січня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що листом від 16 березня 2009 року № 09.2-09/96-203 банк повідомив ОСОБА_1 , що Національний банк України видав постанову від 04 грудня 2008 року № 413 з метою захисту інтересів вкладників та кредиторів банку, та з метою нейтралізації впливу зовнішньої світової фінансової кризи. Згідно з постановою банки можуть відмовити в укладенні договорів про відкриття кредитних ліній і наданні інших безумовних кредитних зобов`язань. Заходи, описані в постанові, тимчасові. Тому банк діяв відповідно до вимог законодавства і підстав вважати, що в зв'язку з цим порушені права позивача, немає. Позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки із матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається того, що відбулось припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - а боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є позичальником кредитних коштів, а кредитором - банк.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача виник обов`язок відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) у зв`язку з невиконанням відповідачем надання послуги згідно з договором, сплачувати позивачеві (споживачеві) за кожний день прострочення пені в розмірі 3 % вартості послуги, та відповідно наявності заборгованості відповідача перед позивачем, яка витікає з факту припинення виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором перед позивачем, суд апеляційної інстанції відхилив, зазначивши, що судовими рішенням, які набули законної сили в справах № 761/38881/14-ц та № 757/76933/17-ц, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог, у тому числі в стягненні пені за період з 16 грудня 2013 року до 15 грудня 2014 року та пені за період з 28 грудня 2016 року до 27 грудня 2017 року з підстав недоведення ОСОБА_1 порушення банком зобов`язань за кредитними договорами в правовідносинах, а тому вимоги щодо стягнення пені за новий період також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 лютого 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний Суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 30 січня 2024 року, в якій просить їх скасувати, справу направити на новий розгляд.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова Національного банку України від 04 грудня 2008 року № 413 «Про окремі питання діяльності банків» рекомендувала відмовитися від укладення договорів про відкриття кредитних ліній і надання інших безумовних кредитних зобов`язань, однак не надала права банківським установам не виконувати вже укладені кредитні договори. Постанова мала тимчасовий характер та вже втратила чинність.

Суди не застосували Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 в справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону № 1023-XII у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), яким підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, частина п`ята статті 10 Закону застосовується до спірних правовідносин.

Суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 6-37цс16, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 703/1518/18 (провадження № 61-6537св20), від 23 серпня 2023 року в справі № 564/282/16-ц (провадження № 61-553св22), про те, що правовідносини банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб регулюються Законом № 1023-XII.

В ухваленні постанови апеляційного суду брали участь судді, яким заявлено відвід; суд встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, а саме судовими рішеннями в справах № 761/38881/14-ц та № 757/76933/17-ц. Постанова Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 757/76933/17-ц є злочинною, ухвалена без урахування Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011.

Просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/352-С, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кошти в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами (кожна частина окремо - транш) зі сплатою 14,5 % річних в межах максимального ліміту заборгованості до 500 000,00 грн.

10 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 700/744019-КV, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру в сумі 60 000 доларів США зі сплатою 16 % річних та комісій.

Кредитні кошти за обома договорами видані на поточні потреби.

10 жовтня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 700/744021-ІО, згідно якого іпотекодавець передав у іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2. вказаного іпотечного договору передбачено, що вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 1 604 160,00 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення цього договору 492,71 грн за 100 дол. США, становить 325 578,94 доларів США.

Згідно договору про внесення змін № 2 до іпотечного договору № 030.29-50/352-С заставна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 1 604 160,00 грн.

29 жовтня 2008 року позивач звернувся до банку із заявою, в якій зазначив, що 13 жовтня 2008 року він звертався із заявкою про видачу чергового траншу в розмірі 18 000,00 доларів США, однак йому повідомили, що за розпорядженням Національного банку України не видають кошти за вже оформленими кредитними договорами, за якими банк отримав плату від клієнта.

05 жовтня 2009 року позивач звернувся до голови правління банку із зверненням, в якому просив посприяти в тому, щоб головний офіс надав дозвіл видати позивачу недоотриману частину кредиту в розмірі 48 000,00 доларів США за кредитною угодою від 10 жовтня 2008 року № 700/744019-KV.

Листом від 16 березня 2009 року № 09.2-09/96-203 банк повідомив позивачу, що Національний банк України видав постанову від 04 грудня 2008 року № 413, якоюрекомендовано банкам, зокрема, відмовитися від укладення договорів про відкриття кредитних ліній і надання інших безумовних кредитних зобов`язань, з метою захисту в першу чергу інтересів вкладників та кредиторів банку, та з метою нейтралізації впливу зовнішньої світової фінансової кризи. Заходи, описані в постанові, тимчасові.

Відповідно до пункту 2 постанови правління Національного банку України від 04 грудня 2008 року № 413, яка втратила чинність на підставі постанови Національного банку від 14 грудня 2010 року № 543, рекомендовано банкам, зокрема, відмовитися від укладання договорів про відкриття кредитних ліній і надання інших безумовних кредитних зобов`язань.

01 жовтня 2010 року позивач звернувся до банку із повідомленням з додатком Акт від 01 жовтня 2010 року № 21 про те, що позивачем прийнято рішення про зарахування однорідних зустрічних вимог, строк виконання яких настав. Окрім наданих раніше заявок про видачу кредитних коштів у валюті, боргових зобов`язань, просив банк підготувати та видати 07 жовтня 2010 року кредитні кошти в гривні розміром 320 000,00 грн.

10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та єдиним акціонером Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк».

01 грудня 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» перейменовано в АТ «Сенс Банк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року в справі № 761/38881/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - Національний банк України, про стягнення коштів в сумі 3 504 000,00 грн та 764 621 доларів США, оскільки доказів набуття банком грошових коштів у сумі 18 182,18 доларів США та 95 260 доларів США без достатньої на те правової підстави, а також передачі вказаних коштів під впливом обману суду не надано, а тому суди виснували, що позивачем необґрунтовано заявлені позовні вимоги щодо повернення безпідставно набутих коштів. Оскільки позивачем не було доведено факту завдання йому збитків відповідачем, вимоги щодо відшкодування пені та подвійної переплати також не підлягають задоволенню.

Постановою Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 757/76933/17 (провадження № 61-7308св23) переглянуто справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Сенс банк» про стягнення грошових коштів, в якому позивач, зокрема, просив стягнути 3 504 000,00 грн пені за несвоєчасне надання послуги за гривневою кредитною лінією (за період з 28 грудня 2016 року до 27 грудня 2017 року); 764 621,12 доларів США (пеня в розмірі 3 % вартості ненаданої послуги за кожен день прострочення в розмірі 525 600,00 доларів США за період з 28 грудня 2016 року до 27 грудня 2017 року).

Верховний Суд, зокрема, змінив рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення із АТ «Сенс банк» на користь ОСОБА_1 пені, виклавши їх мотивувальні частини в редакції постанови.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

ОСОБА_1 у позові зазначив, що в AT «Сенс Банк» перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на які за період 25 березня 2022 року до 25 березня 2023 року він нарахував пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону 1023-XIIу розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Зазначав, що розмір ненаданої послуги за валютним кредитом становить 48 000 доларів США, а за гривневим - 320 000,00 грн.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункти 5, 8 частини другої статті 16 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

Заявник зазначає, що суди не застосували Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 в справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону № 1023-XII у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Наведеним Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Конституційний Суд України досліджував та коментував дію статті 11 Закону № 1023-XII щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту; прав споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Також Конституційний Суд України зазначав про права споживачів на стадії виконання кредитного договору, згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом.

Однак в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 не йдеться про те, що захист інтересів споживачів фінансових послуг у випадку ненадання кредиту здійснюється шляхом стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-XII.

Стаття 10 Закону № 1023-XII взагалі не була предметом тлумачення Конституційним Судом України в Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011.

Жодним учасником процесу не оспорюється та суди не спростовують висновки Конституційного Суду України про те, що в договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, однак у цій справі вирішується питання про застосування частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-XII у випадку невиконання (прострочення виконання) кредитодавцем зобов`язання з видачі кредиту.

У частині п`ятій статті 10 Закону № 1023-XII встановлено, що в разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання бо іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі в разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений. Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов`язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором (стаття 1056 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм дає підстави для висновку, що зобов`язання кредитодавця з видачі кредиту має специфічні властивості. І з урахуванням його сутності не можна зобов`язати банк видати кредит. В такій ситуації потрібно ставити питання перед судом про покладення на боржника обов`язку відшкодувати збитки, а не реально виконати зобов`язання. Такий підхід базується на тому, що обов`язки з надання кредиту та сплати боргу є кардинально різними за юридичною сутністю, примус до виконання обов`язку видати кредит у натурі не допускається.

Якщо позичальник вважає таку відмову банку необґрунтованою, належним способом захисту є позов про компенсацію збитків, зокрема, витрат позичальника, пов`язаних з більшим розміром відсотків, під які отриманий кредит в іншому банку, на страхування, сплату комісій у зв`язку з укладенням кредитного договору, за яким не отримано кредит (його частина), тощо. Тому частина п`ята статті 10 Закону № 1023-XII у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) зобов`язання кредитодавця з видачі кредиту, не може бути застосована.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови в судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 757/76933/17 (провадження № 61-7308св23), від 17 квітня 2024 року в справі № 761/20966/19 (провадження № 61-5661св21).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти в її задоволенні виключно з формальних міркувань (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Суди врахували, що листом від 16 березня 2009 року № 09.2-09/96-203 банк відмовився від подальшого кредитування позивача відповідно до умов договорупро надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 030.29-50/352-С та кредитної угоди № 700/744019-KV від 10 жовтня 2008 року, вказав, що такі заходи є тимчасовими відповідно до пункту 2 постанови правління Національного банку України від 04 грудня 2008 року № 413.

Відповідно до статті 55 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV«Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду за діяльністю банків в межах та порядку, передбачених законодавством України.

Згідно із статтею 56 Закону № 679-XIV Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Нормативно-правові акти Національного банку України видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку України. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом`якшують або скасовують відповідальність.

Відповідно до статті 67 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III«Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності.

При здійсненні банківського нагляду Національний банк України має право вимагати від банків та їх керівників усунення порушень банківського законодавства, виконання нормативно-правових актів Національного банку України для уникнення або подолання небажаних наслідків, що можуть поставити під загрозу безпеку коштів, довірених таким банкам, або завдати шкоди належному веденню банківської діяльності.

У пункті 2 постанови правління Національного банку України від 04 грудня 2008 року № 413 «Про окремі питання діяльності банків»рекомендовано банкам переглянути в бік зменшення процентні ставки за кредитами, наданими в іноземній валюті, з урахуванням якості стану обслуговування позичальниками заборгованості за основним боргом та відсотками/комісіями за ним, а також стану дохідності банку, з метою зниження ризиків невиконання позичальниками своїх зобов`язань за такими кредитами; у разі погіршення ліквідності: відмовитися від укладання договорів про відкриття кредитних ліній і надання інших безумовних кредитних зобов`язань; з урахуванням стану дохідності банку та реальних можливостей позичальників вживати заходів щодо дострокового погашення кредитів.

Ужиті Національним банком України в постанові від 04 грудня 2008 року № 413 «Про окремі питання діяльності банків» заходи були спрямовані на упередження кризових явищ у банківській системі, зменшення темпів щоденного відпливу коштів з банків і забезпечення платоспроможності та своєчасності розрахунків банківської системи в цілому.

Отже, банк частково відмовив ОСОБА_1 в кредитуванні відповідно до обов`язкових вказівокНаціонального банку України в сфері банківського регулювання і нагляду. Обставин щодо відновлення кредитування суди не встановили, тому відсутніпідстави вважати, що відповідач не виконував умови кредитних договорів.

Однак за таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно було відмовити в зв`язку обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Суди правильно виснували про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилилися щодо мотивів такої відмови.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 6-37цс16, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 703/1518/18 (провадження № 61-6537св20), від 23 серпня 2023 року в справі № 564/282/16-ц (провадження № 61-553св22), про те, що правовідносини банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб регулюються Законом № 1023-XII.

Посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Отже, для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі № 6-37цс16 розглянуто позов вкладника про повернення депозитного вкладу та стягнення коштів, тобто правовідносини не подібні до спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) розглянуто позов банку до солідарних боржників про стягнення заборгованостіза договорами про надання споживчого кредиту, сформульовано правовий висновок щодо застосування частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, щодо звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Тобто спірні правовідносини в справі № 638/13683/15-цвідмінні від справи, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 703/1518/18 (провадження № 61-6537св20) предметом позову є застосування наслідків нікчемності правочину, відшкодування моральної шкоди. Вимоги заявлено з підстав, що банк порушив права споживача, а саме надав йому неповну та недостовірну інформацію щодо кредитування, здійснив страхування своїх власних фінансових ризиків за його рахунок, він отримав кошти за супутні послуги, які договором не визначені та, відповідно, банком йому не надані. Отже, предмет та підстава позову відмінні від цієї справи.

У постанові Верховного Суду від 23 серпня 2023 року в справі № 564/282/16-ц (провадження № 61-553св22)розглянуто позов банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування зустрічного позову позичальник посилався на те, що банк під час укладення кредитного договору порушив його права як споживача фінансових послуг банку, а також включив в договір несправедливі умови і не попередив про валютні ризики. Отже, спірні правовідносини в справі № 564/282/16-ц виникли з відмінних від цієї справи підстав.

Отже, відсутні підстави вважати, що суди в справі, яка переглядається, не врахували висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, які викладені в наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки наведені висновки Верховного Суду України та Верховного Суду не є правовими висновками про застосування частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-XII у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) зобов`язання кредитодавця з видачі кредиту.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що в ухваленні постанови апеляційного суду брали участь судді, яким заявлено відвід.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Заява ОСОБА_1 про відвід колегії суддів апеляційного суду в складі Сушко Л. П.,Гаращенка Д. Р., Олійника В. І. надійшла поштовим зв`язком до апеляційного суду 01 лютого 2024 року, тобто після розгляду справи, а тому відсутні підстави вважати, що в ухваленні постанови апеляційного суду брали участь судді, яким заявлено відвід.

Крім того, наведені ОСОБА_1 доводи щодо вчинення колегією суддів злочину шляхом незастосування Рішення Конституційного Суду України й практики Верховного Суду; неодноразовий розгляд справ за його участю, що свідчить, на думку заявника, про можливе втручання в роботу автоматизованого розподілу справ; його звернення до Вищої ради правосуддя зі скаргою про дисциплінарний проступок суддів, мають характер припущення та не становлять передбачених у статтях 36, 37 і 38 ЦПК України підстав для відводу суддів.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме судовими рішеннями в справах № 761/38881/14-ц та № 757/76933/17-ц; постанова Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 757/76933/17-ц є злочинною, ухвалена без урахування Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

У справі не встановлено визначеної пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, адже обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Відповідно до частини сьомої статті 411 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Встановлені судовими рішеннями в справах № 761/38881/14-ц та № 757/76933/17-ц обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доказуванню при розгляді цієї справи.

Однак суди в цій справі зазначили, що судовими рішеннями, які набули законної сили в справах № 761/38881/14-ц та № 757/76933/17-ц, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог, у тому числі в стягненні пені за період з 16 грудня 2013 року до 15 грудня 2014 року та пені за період з 28 грудня 2016 року до 27 грудня 2017 року з підстав недоведення ОСОБА_1 порушення банком зобов`язань за кредитним договорами в правовідносинах, а тому вимоги щодо стягнення пені за новий період в цій справі також не підлягають задоволенню.

Тобто суди послалися на правову оцінку обставин справ № 761/38881/14-ц та № 757/76933/17-ц, а не на преюдиційні факти, та відмовою в позовах ОСОБА_1 в інших судових провадженнях (крім іншого) мотивували відмову в цьому позові, однак такі порушення не призвели до неправильного результату вирішення справи, з огляду на встановлені в ній обставини.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

ОСОБА_1 просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначивши, що з огляду на висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) під час перегляду 31 січня 2024 року справи № 757/76933/17 (провадження № 61-7308св23)Верховний Суд мав передати її на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України, за якою суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Заявник зазначає, що внаслідок існування постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року в справі № 757/76933/17 (провадження № 61-7308св23) необхідно передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Стаття 403 ЦПК України не передбачає підстав передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Підстави для відступу від висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) також відсутні, з огляду на відмінність правовідносин у справі № 638/13683/15-ц та справи, що переглядається.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що в справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення необхідно змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині - залишити без змін.

Щодо судових витрат

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатом касаційного перегляду справи результат вирішення спору по суті не змінився, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 389, 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:А. І. Грушицький
Є. В. Петров
В. В. Пророк
В. В. Сердюк