Справа № 127/4076/24
Провадження № 2/127/4563/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2024 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Короля О.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа покарань №1», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся адвокат Кравчук Михайло Олександрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , з позовною заявою до Державної установи «Вінницька установа покарань №1», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що на підставі вироку Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 р. ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі та з 02.06.2010 відбуває покарання в ДУ «Вінницька установа виконання покарань № 1». Під час його утримання в установі були порушені його права на забезпечення належними житлово-побутовими умовами у камерному приміщенні № 133, де він утримується.

Листом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 19.02.2023 р. установлено, що згідно з отриманими з Вінницької окружної прокуратури матеріалами перевірки за зверненнями ОСОБА_1 , 14.04.2023 р. окружною прокуратурою начальнику державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» було внесено вказівку, в якій зазначено, що під час проведення перевірки за зверненнями засудженою ОСОБА_1 встановлено факти недотримання вимог статті 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України №2823/5 від 28.08.2018 р., статті 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

У зв`язку з триманням позивача в ДУ «ВУВП (№1)» в період з 15.06.2023 року по 16.06.2023 року в умовах, що принижують його гідність (порушення законних прав на забезпечення належних житлово-побутових умов у камерному приміщенні) та у зв`язку з поводженням, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких він зазнав, позивач визначив розмір заподіяної йому моральної шкоди в сумі 100 грн.

Ухвалою суду від 07.10.2024 року відкрите спрощене позовне провадження в справі.

15.10.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий Державною казначейською службою України.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач не навів жодної з підстав, передбаченої ч. 2 ст. 1167 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди. Також позивач не навів будь-яких переконливих доказів, які б вказували на те, що у зв`язку з триманням його в установі виконання покарань він дійсно зазнав моральної шкоди, що мало негативний вплив і спричинило негативні емоції та страждання. Зазначив, що Державна казначейська служба України не є органом, що порушив права та інтереси Позивача. Жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що Державна казначейська служба України несе відповідальність за державу та за дії інших органів державної виконавчої влади. Державна казначейська служба України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України.

Відповідач ДУ «ВУВП (№1)» отримав позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі, проте відзиву на позов не подав.

15.10.2024 р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача адвокат Кравчук М.О. заперечив обставини, викладені у відзиві і зазначив, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків та орган Державної казначейської служби України.

Заперечень на відповідь на відзив представники відповідача не надали.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими,речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Відповідач Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№1) є органом державної влади (у організаційно-правовій формі державної установи).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду від 08.11.2017 року у справі № 6-99цс17, згідно з якою спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно; при цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Однак, матеріали справи не містять достовірних, належних, достатніх, допустимих доказів визнання дій або бездіяльності Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1) незаконними.

Матеріали справи не містять жодного рішення суду про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності відповідача Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», зокрема, у період з 15.06.2023 року до 16.06.2023 року відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про прокуратуру» письмові вказівки прокурора щодо додержання встановлених законодавством порядку та умов тримання осіб у місцях, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, а також письмові вказівки прокурора, надані іншим органам, що виконують судові рішення у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення, є обов`язковими і підлягають негайному виконанню.

Однак, такі вказівки, на відміну від судових рішень, не є доказами визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності відповідного органу державної влади, а у спірних правовідносинах відповідача Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)». З доданої до позовної заяви вказівки про усунення порушень законодавства України Вінницької окружної прокуратури від 27.06.2023 р. № 50/10312 вих. 23, адресованої відповідачеві Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)», не вбачається порушень прав позивача ОСОБА_1 саме у період з 15.06.2023 року по 16.06.2023 року, що є недостатніми доказами у спірних правовідносинах.

Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди належить відмовити у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі N?242/4741/16-ц, на який послався позивач, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України від 05.06.2012 року N4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими с державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення за результатами розгляду справи, у мотивувальній його частині зазначає, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України).

Статтею 266 ЦІПК України визначено, що суд, ухвалюючи рішення проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов?язок чи право стягнення є солідарним.

Що стосується сплати ОСОБА_1 судового збору, то позовні вимоги бґрунтовані порушенням ДУ «Вінницька установа виконання покарань (N1)» його законних прав, а саме на забезпечення належних житлово-побутових умов у камерному приміщенні. Тому позивач просить, з посиланням на ст. ст. 1167, 1173 ЦК України стягнути на його користь моральну шкоду, завдану, на його думку, органом виконання покарань.

У пункті 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» зазначено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Хоча Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№1)» не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, однак іншим відповідачем у позові позивач визначив Державну казначейську службу України і по суті відповідачем за цим позовом є держава Україна, яка гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. Тому позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статі 3 Закону України «Про судовий збір».

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року у справі N204/7586/18.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір віднесено за рахунок держави.

Керуючись ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Відомості про учасників справи :

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№1)», , адреса місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Брацлавська, буд. 2;

Відповідач: Державна Казначейська служба України, , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6.

Суддя