ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8183/24 Справа № 932/8267/23 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він має статус потерпілого у кримінальному провадженні №0000119, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 вересня 2020 року за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження). Позивач зазначає, що дізнавач Відділення поліції № 1 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Власенко ГЄ. Встановивши всіх особи, які скоїли напад на нього і заподіяли йому тілесні ушкодження, 19 травня 2021 року виніс постанову про закриття кримінального провадження №0000119 від 22 вересня 2020 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року у справі №211/3131/21 вищезазначену постанову дізнавача СД ВП № 1 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 19 травня 2021 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідуваньза № 0000119 від 22 вересня 2020 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було скасовано насамперед на тій підставі, що дізнавачем, крім допиту двох свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та потерпілого ОСОБА_1 , не проведено більше жодної слідчої дії, а отже досудове розслідування проведено неповно. Але, незважаючи на вищезазначені вказівки слідчого судді, які для органу досудового розслідування є обов`язковими, дізнавач 13 квітня 2022 року виносить нову постанову про закриття вказаного кримінального провадження. При цьому він не тільки не провів жодної слідчої дії на виконання вищезазначених вказівок слідчого судді, а й слово в слово повторив зміст своєї попередньої постанови, навіть не змінивши у ній жодної крапки чи коми. Ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року у справі №211/2706/23 і вищезазначену постанову дізнавача від 13 квітня 2022 року було скасовано. При цьому слідчий суддя перед тим, як винести вищезазначену ухвалу, неодноразово звертався до дізнавача ОСОБА_4 з запитами про надання матеріалів кримінального провадження, але той на цю вимогу так і не зреагував. Позивач вказує, 24 серпня 2023 року його представник у СД ВП № 1 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ознайомився з матеріалами кримінального провадження №0000119 від 22 вересня 2020 року, то виявив, що вищезазначену ухвалу слідчого судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року дотепер не виконано взагалі, адже відомості про скасування судом постанови дізнавача від 13 квітня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідуваньстаном на теперішній період часу так і не внесено, а з тим і так само на виконання вже двох ухвал слідчих суддів ніякі слідчі (процесуальні) дії не проводяться. Позивач звертає увагу суду, що строк давності для притягнення особи до кримінальної відповідальності, визначений ст.49 КК України за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.125 КК України, складає два роки. А отже, внаслідок вищезазначеної кричущої бездіяльності працівників поліції він вже сплив, що стало для нього непоправним ударом. Позивач вважає, вищезазначена бездіяльність відповідача є відвертим знущанням над ним, адже тілесні ушкодження мені було мені заподіяно після того, як я втікав, пробігши відстань близько 200 метрів, від групи озброєних осіб, що, як мені здавалося, є очевидним і незаперечним для того, щоб у визначений КПК України двомісячний процесуальний строк завершити досудове розслідування і притягнути до належної відповідальності винних осіб, яких дізнавачем незаперечно встановлено. Позивач стверджує, дізнавач безцеремонно ігнорує ухвали слідчих суддів, які зобов`язують його проводити необхідні слідчі (процесуальні) дії. Позивач зазнав приниження його честі, гідності, нечуваних моральних переживань від того, що він змушений був понести непомірні для нього витрати на своє лікування, постійно звертатися за правничою допомогою. Бездіяльністю поліції порушено мої нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного суспільного життя, порушенню стосунків з оточуючими людьми. Позивач зазначає, через бездіяльність відповідача його постійно супроводжує відчуття відчаю, страху, сорому, приниження ще й від того, що внаслідок цього вже спливли і процесуальні строки, визначені для притягнення до кримінальної відповідальності винної особи, визначені ч. 1 ст. 125 КК України. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму розміром 10 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській областіпросить рішення суду від 19 червня 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, порушення норм матеріального права.

У відзиві (письмових поясненнях) на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Довгаль С.М. просить у задоволенні апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області відмовити.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями та бездіяльністю органу державної влади, що здійснює досудове розслідування, то, відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим, орган державної влади або орган місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

У справі встановлено та з копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №20000119, відомості про яке внесено 22 вересня 2020 року вбачається, підрозділом дізнання відділення поліції №1 Криворізького районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області зареєстровано кримінальне провадження №20000119 за фактом спричинення невстановленими особами 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.1 ст.125 КК України (а.с.6).

Відповідно до протоколу допиту потерпілого від 17 травня 2021 року ОСОБА_1 допитано у якості потерпілого у кримінальному провадженні №20000119 від 22 вересня 2020 року (а.с.12, 13).

Постановою про закриття кримінального провадження від 19 травня 2021 року дізнавач СД ВП №1 КРУП ГУ НП в Дніпропетровській області Власенко Г.Є. кримінальне провадження №20000119 від 22 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрив у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України (а.с.14, 15).

Ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року у справі №211/3131/21 задоволено скаргу представника потерпілого адвоката Довгаля С.М. на рішення дій чи бездіяльності дізнавача ВП № 1 КРУП ГУНП України в Дніпропетровській області Власенка Г.Є. по кримінальному провадженні, відомості про які внесені до ЄРДР за № 0000119 від 22 вересня 2020 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Постанову дізнавача СД ВП № 1 КРУП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції Власенка Г.Є. про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000119 від 22 вересня 2020 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України від 19 травня 2021 року скасовано. Матеріали кримінального провадження №0000119 від 22 вересня 2020 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України повернути начальникові ВП № 1 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області, для організації проведення досудового розслідування (а.с.87-89).

Постановою про закриття кримінального провадження від 13 квітня 2022 року дізнавач СД ВП №1 КРУП ГУ НП в Дніпропетровській області Власенко Г.Є. кримінальне провадження №20000119 від 22 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрив у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України (а.с.19, 20).

Ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року у справі №211/2706/23 задоволено скаргу адвоката Довгаля С.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження за № 0000119 від 22 вересня 2020 року. Скасовано постанову дізнавача СД ВП № 1 КРУП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області Власенка Г.Є. від 13 квітня 2023 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000119 від 22 вересня 2020 року (а.с.21, 22).

Судом встановлено та з довідки по кримінальному провадженню №0000119, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за ознаками умисних легких тілесних ушкоджень, наданої відповідачем до відзиву на позовну заяву вбачається, орган досудового розслідування станом на 27 жовтня 2023 року не провів жодних процесуальних дій після ухвали слідчого судді від 05 червня 2023 року про скасування постанови дізнавача від 13 квітня 2022 року (а.с.43, 102-106).

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №362/15/16-ц зазначено, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі Пелісьє і Сассі проти Франції (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. […] Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі №646/7015/19 зазначено, що відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Висновок про можливість відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження викладений у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі №646/7015/19, який підтриманий Верховним Судом у постановах від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року в справі №646/5368/19.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №554/2751/21.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судам роз`яснено, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

У частині третій статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Слід зазначити, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000119 триває з 22 вересня 2020 року, оскільки ухвалою слідчого судді Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року у справі №211/2706/23 задоволено скаргу адвоката Довгаля С.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження за № 0000119 від 22 вересня 2020 року. Скасовано постанову дізнавача СД ВП № 1 КРУП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області Власенка Г.Є. від 13 квітня 2023 року про закриття кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000119 від 22 вересня 2020 року (а.с. 21, 22).

Матеріалами справи підтверджено зволікання працівників органу досудового розслідування у здійсненні дій, спрямованих на розкриття кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за ознаками умисних легких тілесних ушкоджень, у кримінальному провадженню №0000119, а також систематичність неправомірності їх дій, що виразилися у неодноразовому винесенні дізнавачем СД ВП № 1 КРУП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області Власенком Г.Є. постанов про закриття кримінального провадження, які у подальшому були скасовані ухвалами слідчого судді, нездійснення будь-яких дій щодо проведення досудового розслідування справи, тривалість перерв між проведенням слідчими процесуальних дій.

Враховуючи, що такі порушення прав позивача ОСОБА_1 , який є потерпілим у кримінальному провадженні №0000119, відповідачем були неодноразовими, тривали значний проміжок часу, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу ОСОБА_1 вказаною бездіяльністю моральної шкоди.

Судом першої інстанції вірно враховано, що надмірна тривалість кримінального провадження №0000119 від 22 вересня 2020 року, необхідність неодноразового оскарження дій органу досудового розслідування, призвели до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, і така моральна шкода, завдану позивачу, полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку тривалістю проведення досудового розслідування, вимушеним докладанням зусиль для організації свого життя та життя своєї сім`ї, що свідчить про наявність спричинення позивачу моральних страждань і причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями органів державної влади та заподіяною моральною шкодою.

Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції вірно взяв до уваги характер та обсяг душевних страждань, яких позивач зазнав, їх тривалість, тривалість проведення досудового розслідування, тому обгрунтовано з урахуванням розумності і справедливості визнав доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та не приведе до безпідставного збагачення.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність вимог позивача для відшкодування моральної шкоди є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність та необгрунтованість рішення суду є необгрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди із рішенням суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді М.О.Макаров

О.В.Свистунова