Запорізький апеляційний суд
Провадження № 22-ц/807/2118/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом неповнолітнього ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , інтереси якого представляла законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року, повний текст якого складено 20 вересня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла законний представник ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , звернулись з позовом до АТ «Українська залізниця», який був уточнений в процесі розгляду справи, про стягнення моральної шкоди.

В позові зазначали, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Протягом всього життя родина мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на листопад 2015 року обидва позивача перебували у неповнолітньому віці та на повному утриманні своїх батьків.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася на українській залізниці. Було порушено кримінальне провадження № 00004996.

Органом досудового розслідування було прийнято рішення про закриття кримінального провадження, про яке позивачам стало відомо у жовтні 2023 року.

Згідно постанови, ІНФОРМАЦІЯ_4 о 18.35 год. на ділянці залізниці між 2 та 8 стрілками станції «Передаточна» Придніпровської залізниці, рейковим потягом № 807 сполученням «Бердянськ-Запоріжжя-1» серії «620М-25» смертельно травмовані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_5 загинув, намагаючись надати невідкладну допомогу (врятувати) ОСОБА_4 , який випадково впав під час перетину залізничної колії на необлаштованому (слизькому після дощу) пішоходному переході.

Запобігти наїзду на потерпілих шляхом застосування потягом екстреного гальмування не вдалося, у зв`язку з цим ОСОБА_4 отримав комплекс тілесних пошкоджень, які є несумісними з життям.

За наслідками оперативно-розшукових заходів, виконаних на стадії досудового слідства в межах кримінального провадження, органом дізнання не встановлено ознак самогубства в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також не встановлено винних осіб, які б могли спонукати або спонукали потерпілих до вчинення навмисних дій, пов`язаних з самогубством або з доведенням до самогубства.

Органом досудового розслідування визнані правомірними дії локомотивної бригади, які були вчинені з метою уникнення наїзду на пішоходів, у зв`язку з чим кримінальне провадження, внесене ІНФОРМАЦІЯ_4 за ч.3 ст.276 КК України до ЄРДР за № 0004996 закрито за відсутністю складу злочину.

Позивачі внаслідок смерті батька зазнали моральної шкоди через втрату близької людини, а рівно і позбавлення у майбутньому можливості отримати допомогу від загиблого.

За уточненим позов позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь на відшкодування моральної шкоди в сумі по 670 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 50 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 30 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду АТ «Українська залізниця» подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постраждалий ОСОБА_4 однією сім`єю зі своєю дружиною та дітьми не проживав. ОСОБА_2 як мати була працездатною, має свій постійний дохід у вигляді заробітної плати, а отже позивачі не мають права на відшкодування шкоди. Вважає, що суд не взяв до уваги, що потерпілий грубо порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, перебуваючи в стані тяжкого алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи небезпечність своїх дій як для себе, так і для оточуючих, передбачаючи можливі небезпечні наслідки, рухався по залізничним коліям, з яких при наближенні потягу не зійшов, не реагував на сигнали, що призвело до його смертельного травмування поїздом. Під такими діями необхідно розуміти протиправну поведінку потерпілого, коли він не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого наслідку, а саме потрапляння під поїзд.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що визначена судом фактична вартість людського життя їх загиблого батька не відповідає ст.3 Конституції України, є нерозумною та несправедливою. Суд першої інстанції необґрунтовано зазначив про те, що позивачами не надано доказів на підтвердження того, що потерпілий проживав з ними однією сім`єю, надавав відповідну допомогу синам. Натомість, їх загиблий батько підтримував з ними теплі стосунки, завжди надавав їм достатнє матеріальне утримання.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи позивачі не з`явилися, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали. Суд визнав за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника відповідача, який підтримав свою апеляційну скаргу і просив відмовити у задоволенні апеляції позивачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги та визначаючи розмір моральної шкоди, виходив з такого. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як діти загиблого ОСОБА_4 внаслідок смерті останнього зазнали моральних страждань, обумовлених втратою близької людини. Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок грубої необережності ОСОБА_4 , суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, визнав достатнім розміром відшкодування завданої ОСОБА_3 шкоди є сума у 30 000 гривень, а на користь неповнолітнього ОСОБА_1 - 50 000 гривень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що слідчим Шевченківського відділення поліції Ленінського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області 12.01.2016 винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0004996 від ІНФОРМАЦІЯ_4 за ч.3 ст.276 КК України (т.1 а.с.183-185).

Як зазначено в постанові слідчого, під час досудового розслідування було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 о 18.35, на ділянці між 2 та 8 стрілками ст.Передаточна Придніпровської залізниці, рейковим потягом № 807 сполученням «Бердянськ-Запоріжжя-1» серії 620М-25 було смертельно травмовано, зокрема, ОСОБА_4 .

При проведенні розшукових заходів, направлених на встановлення фактів, будь-яких злочинних дій по відношенню до ОСОБА_4 , що спричинили доведення до самогубства, органами досудового розслідування здобуто не було. Свідків та очевидців, які могли будь що повідомити з цього приводу, не встановлено.

При проведенні розшукових заходів, направлених на встановлення неправомірних дій членами локомотивної бригади в частині порушення правил безпеки руху або експлуатації залізничного руху, не виявлено.

Згідно наказу № 54 від 19.02.1998 «Про затвердження правил безпеки громадян на залізничному транспорті України» потерпіли ОСОБА_6 як пішоход порушив п.2.5, п.2.6, п.2.10 вказаних Правил, а саме: заборону «ходити по залізничних коліях», «переходити і перебігати залізничні колії перед потягом, що наближається» та «проходити вздовж залізничної колії ближче 5 метрів від крайньої рейки».

Також ОСОБА_4 як пішоходом не виконані правила п.2.1 даного Наказу в частині «переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях».

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.17).

Причиною смерті ОСОБА_4 стали множинні переломи кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, про що зазначено у довідці про причини смерті.

З висновку експерта № 3810 (т.1 а.с.167-176) судом встановлено, що на час смерті концентрація етилового алкоголю в крові, виявлена у ОСОБА_4 при судово-токсикологічній експертизі, зазвичай викликає тяжке алкогольне сп`яніння.

Згідно із копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.11), його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.12), судом встановлено, що батьками останнього є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права, власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише внаслідок спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи підтверджується відсутність порушення працівниками залізниці правил безпеки руху або експлуатації транспорту.

Установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанцій обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, оскільки судом не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого ОСОБА_4 .

Таким чином, наявні підстави для відшкодування завданої позивачам моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть батька.

Факт загибелі ОСОБА_4 є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував, що смерть ОСОБА_4 стала наслідком його грубої необережності, а саме порушення п.2.5, п.2.6, п.2.10 вказаних Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також перебування його в нетверезому стані.

Вказані обставини є підставою для зменшення розміру моральної шкоди.

Суд першої інстанцій з урахуванням допущеної грубої необережності самим потерпілим, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, визначив розмір моральної шкоди у сумі: 50 000, 00 грн. на користь неповнолітнього ОСОБА_1 , 30000, 00 грн. на користь ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» про те, що перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння говорить про наявність у останнього умислу, є безпідставними. Суд першої інстанції правильно зазначив, що перебування ОСОБА_4 в нетверезому стані є грубою необережністю, умислу потерпілого не встановлено.

Разом із тим, відповідачем в силу положень частини третьої статті 12, статті 81 ЦПК України не надано доказів наявності в діях ОСОБА_4 умислу.

Груба необережність потерпілого не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування, що і було враховано судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» про те, що саме проживання однією сім`єю з загиблим, а не реєстрація місця проживання за однією адресою із загиблим, є підставою для відшкодування моральної шкоди, не спростовують правильних висновків суду, оскільки за змістом ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується дітям не залежно від того проживали вони за однією адресою чи ні. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст. 3 СК України).

Посилання АТ «Укрзалізниця» на висновки Верховного Суду в постанові від 08.05.2024 в справі № 175/52/23 є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі позивачем була сестра загиблої, що потребує доказування проживання з нею однією сім`єю, на відміну від відшкодування моральної шкоди дітям загиблого.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визначення фактичної вартості людського життя у розмірі 50 000, 00 грн. та 30 000, 00 грн. слід зазначити таке.

Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди судом правильно застосовано положення частини другої статті 1193 ЦК України, враховано допущену грубу необережність самим потерпілимта, з урахуванням усіх обставин справи, обґрунтовано визначено розмір відшкодування моральної шкоди, що спростовує доводи апеляційних скарг у відповідній частині.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, підставами для відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та надавши належну правову оцінку обставинам завдання шкоди, поведінці загиблого, а також глибині моральних страждань, завданих позивачам у зв`язку зі смертю батька, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 50 000, 00 грн. на користь неповнолітнього ОСОБА_1 , 30000, 00 грн. на користь ОСОБА_3 .

Колегія суддів не знаходить підстав для висновку, що при визначені розміру відшкодування порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Зважаючи на вище викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційні скарги у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляла законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 20 листопада 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, протее може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков