Житомирський апеляційний суд
Справа №285/93/24 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 68 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 285/93/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Звягельської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Михайловської А.В. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 25.01.2014 він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 від якого мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.11.2022 шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з ним, оскільки відповідачка вже певний час до розірвання шлюбу проживала на території Республіки Польщі та перебувала у стосунках з іншим чоловіком, де проживає і на теперішній час. В Україну ОСОБА_2 приїжджає періодично, під час цих коротких візитів зустрічається із донькою, яка не бажає змінювати усталений та звичний для неї спосіб та ритм життя, навчальний заклад, коло спілкування та переїжджати в іншу країну, щоб жити там з матір`ю та її співмешканцем. Наголосив, що відповідачка тривалий час не виконує своїх батьківських обов`язків належним чином, підтримує спілкування з дитиною лише в телефонному режимі та під час періодичних візитів. Він, як батько дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про неї, створення для доньки належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за краще та необхідне визначити місце проживання доньки спільно з ним, що відповідатиме інтересам дитини, тому звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви. Додатково зазначає, що відповідачка періодично виявляє намір вивезти доньку за кордон на постійне проживання, що створює певну невизначеність. Суд не обгрунтував, з яких мотивів ним було постановлено рішення, яке суперечить думці дитини про її бажання залишитися проживати з батьком. Позивач вказує, що лише після його звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини відповідачка, з врахуванням інтересів та думки дитини, визнала позовні вимоги, а тому суд дійшов помилкового висновку про відсутність спору.

Сторони до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

В судове засідання апеляційного суду з`явилась третя особа представник виконавчого комітету Звягельської міської ради Житомирської області, як органу опіки та піклування, ОСОБА_4 , яка заперечила проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема, пояснила, що мати дитини брала участь у судовому засіданні місцевого суду, пояснила, що не заперечує, щоб донька проживала разом з батьком. Оскільки мати дитини не заперечувала щодо проживання дитини з батьком і дитина фактично проживає з ним, то орган опіки та піклування не розглядав питання щодо визначення місця проживання дитини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.01.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.11.2022 /а.с.20/.

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.11/.

Під час розірвання шлюбу питання визначення місця проживання дочки сторін не вирішувалося.

Із Акта обстеження житлово-побутових умов від 02.02.2024 за місцем проживання позивача дитині ОСОБА_3 створенні належні умови для гармонійного розвитку та проживання /а.с.51/.

Відповідно до повідомлення Звягельського міського центру соціальної служби від 05.02.2024 за результатами оцінювання потреб у соціальних послугах встановлено, що сім`я ОСОБА_1 в складних життєвих обставинах не перебуває, потреби дитини задовольняються відповідно до віку, батько спроможний виконувати свої батьківські обов`язки з виховання та догляду дочки /а.с.52-57/.

Із довідки керівника класу, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицею 4-Б класу Гімназії № 7 Звягельської міської ради, яка навчається добре, зауважень до поведінки не має, її батько відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами дитини у шкільному та навчальному процесі /а.с.16/.

Із характеристики Гарнізонного будинку офіцерів вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є вихованкою секції Спортивна гімнастика, які регулярно відвідує, батько дочку приводить на навчання та забирає з навчання вчасно, цікавиться успіхами дитини, приймає участь в різних організаційних питаннях секції, здійснює оплату навчання /а.с.16/.

Відповідно до довідки ТОВ Труд від 21.12.2023 року за № 110 позивач працює начальником складу ПММ з 09.08.2019 по даний час /а.с.17/.

Під час судового розгляду справи судом першої інстанції у судовому засіданні була заслухана ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка висловила бажання проживати з батьком.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказав, що дитина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу батьків проживає з ним, що відповідачем у справі визнається згідно змісту її письмової заяви, поданої до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції враховуючи, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання їх дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено у судовому засіданні, останні після розірвання шлюбу дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, зокрема з позивачем батьком дитини, тому дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (частина 3 статті 29 ЦК України).

Відповідно до положень частини 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частинами першою, другою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказав, що мати дитини періодично виявляє бажання змінити місце проживання доньки, яка в свою чергу не бажає змінювати усталений та звичний для неї спосіб і ритм життя, навчальний заклад, коло спілкування та переїжджати в іншу країну, щоб проживати там із матір`ю та її співмешканцем. Наголошував, що між ним та відповідачкою існує певна невизначеність щодо місця проживання дитини.

Виходячи із аналізу Акта обстеження житлово-побутових умов від 02.02.2024 вбачається, що дитина сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із батьком в належній матері позивача квартирі.

Із заяви ОСОБА_2 , поданої під час розгляду справи судом першої інстанції вбачається, що вона із ОСОБА_1 дійшли згоди щодо її зустрічей із дитиною і спору щодо визначення місця проживання дитини між ними немає (а.с. 65). ОСОБА_2 також брала участь у підготовчому судовому засіданні в суді першої інстанції, заперечень щодо проживання доньки разом з батьком не висловлювала.

Виходячи із наведеного, колегія суддів, встановивши такі обставини справи, зокрема, те, що на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення рішення суду, дитина сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала разом із батьком і виявила бажання на подальше проживання з батьком, відповідачка не заперечувала щодо проживання дитини із позивачем, не створювала жодних перешкод у такому проживанні, натомість між сторонами досягнуто згоди щодо порядку спілкування доньки та матері, а докази того, що матір дитини має намір вивезти доньку за кордон на постійне проживання в матеріалах відсутні, з урахуванням ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції, розглянувши справу в межах позовних вимог, дійшов обгрунтованого висновку про те, що відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту, зокрема право на самостійне вирішення питання щодо проживання дитини.

Крім того, оскільки сторони дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, зокрема з позивачем батьком дитини, тому Виконавчий комітет Звягельської міської ради Житомирської області, як орган опіки та піклування, не надав суду висновку щодо доцільності визначення місця проживання дочки сторін з батьком дитини, про що представник органу опіки та піклування повідомила у судовому засіданні під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанцій.

Переглядаючи справу, колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не обгрунтовував своїх позовних вимог доводами, що містяться в апеляційній скарзі, зокрема щодо наміру матері вивезти дитину на постійне місце проживання за кордон, не подавав відповідні докази, оскільки на момент розгляду справи таких обставин не існувало, а відтак не могло бути предметом розгляду та оцінки судом першої інстанції.

Відсутні такі докази і на момент перегляду справи в апеляційному порядку.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З урахуванням викладеного, відсутність підстав спору унеможливлює вирішення справи по суті з метою здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Колегія суддів зазначає, що кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.10.2024.

Головуючий Судді