АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/1801/24

провадження 822/844/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Перепелюк І.Б., Литвинюк І.М.,

за участю секретаря Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Надія Василівна,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 липня 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П.С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Н.В. про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 14 жовтня 2022 року між позивачем та ОСОБА_2 , який є її онуком, було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Вказувала на те, що допустилася помилки щодо правової природи правочину, який уклала з відповідачем, так як насправді вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки на час підписання вказаного договору перебувала у важкому стані, оскільки ще не одужала від хвороби. Враховуючи свої родинні відносини з онуком, повністю довірившись йому, підписала договір дарування, не вникаючи в його зміст, та безпосередньо у нотаріуса не ознайомлювалася з текстом договору, покладаючись на добропорядність свого онука. Фактично ознайомилась зі змістом договору тільки 20 січня 2024 року.

Просила суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 від 14 жовтня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі № 1752 недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєва Н. В. про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не доведено обставини, щодо яких вона могла помилитися, будучи стороною правочину на момент його вчинення та що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зокрема, зазначає, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції не врахував, що спірний житловий будинок є її єдиним житлом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

14 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі № 1752.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно з договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року в справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19), на які посилається заявник в своїй позовній заяві та апеляційній скарзі.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела належними та допустимими доказами, що вона могла помилитися, будучи стороною правочиніу на момент його вчинення, щодо обставин, які мають істотне значення для укладення оспорюваного договору дарування.

Відповідно до договору дарування від 14 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів ОСОБА_1 про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування, вона помилилася щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде надавати їй матеріальну допомогу на лікування та в подальшому буде її утримувати.

Зі змісту договору дарування вбачається, що ОСОБА_1 , під час укладення спірного правочину, повністю усвідомлювала значення своїх дій та волевиявлення її як учасника вказаного правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Нотаріусом в договорі дарування зазначено, що дієздатність позивача перевірено.

Будь-яких даних про те, що договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману позивачку, нею не наведено та матеріали справи не містять.

Посилання заявника у апеляційний скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував, що спірний житловий будинок є її єдиним житлом, відхиляються колегією суддів, оскільки позивачка зареєстрована у спірному будинку та не позбавлена права в подальшому проживати у житловому приміщенні.

Суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що позивачем, під час розгляду справи, не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 мала намір укласти договір довічного утримання, як і не надано доказів, що остання досягли згоди щодо істотних умов договору довічного утримання.

Таким чином, встановивши, що на час укладення оспорюваного правочину позивачка мала намір укласти саме договір дарування на користь ОСОБА_2 , а не будь-який інший правочин, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала істотні умови і правові наслідки, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність, передбачених ст. 203, 229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачкою договору дарування недійсним, оскільки позивачка жодними належними та допустимими доказами не довела, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка чи договір укладено шляхом обману.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене вище, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а

рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 22 листопада 2024 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк