Провадження № 2/161/894/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про зобов`язання демонтувати пристрій (камеру відеоспостереження), стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

17.11.2023 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона є власницею 16/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 250 кв.м., на якій він розташований (далі будинковолодіння-1). Її сусіди відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є власниками 33/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 238 кв.м., на якій він розташований (далі будинковолодіння-2). Приблизно у березні-квітні 2023 року останні облаштували на фасаді свого будинку на рівні 2-го поверху камеру зовнішнього відеоспостереження, яка має здатність змінювати кут огляду та зі збереженням відеозапису. Вказана камера, окрім території будинковолодіння-2, здійснює фіксацію земельної ділянки, яка перебуває у їх спільному користуванні та частково будинковолодіння-1. У фокус відеоспостереження потрапляють вікна її будинку. У кінці серпня 2023 року їй стало відомо, що обставини її особистого життя та особистого життя її сім`ї не лише фіксуються на відеокамеру, а й поширюються відповідачами у соціальних мережах, ЗМУ та передаються правоохоронним органам. Згоди на облаштування камери відеоспостереження ОСОБА_6 та ОСОБА_3 вона не надавала. Своїми діями відповідачі за допомогою вказаного технічного приладу здійснюють збирання, зберігання та поширення інформації про неї та членів її сім`ї, чим втручаються у їх приватне життя. Добровільно здійснити демонтаж камери відеоспостереження ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відмовляються. Вказаними діями відповідачів їй завдано не абиякої моральної шкоди. Так, вона відчуває постійний стрес через ту обставину, що за приватне життя її сім`ї та, зокрема, неповнолітнього сина, постійно контролюється, у неї розвинулося почуття беззахисності. Через дану обставину вона втратила соціальні зв`язки з колом друзів. Як наслідок, у неї виникла необхідність приймати заспокійливі медичні препарати, а також відвідувати лікарів психолога та невролога. Через нервовий стан у неї виникли супутні захворювання. Враховуючи наведене, просить суд зобов`язати ОСОБА_6 та ОСОБА_3 демонтувати камеру зовнішнього відеоспостереження, розміщеного на фасаді належного їм будинковолодіння-2, а також стягнути солідарно з них на свою користь 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 13000 грн. витрат на правничу допомогу.

21.12.2023 року відповідачами було подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову останні зазначають, що ними не здійснюється відео фіксація ані позивачки та членів її сім`ї, ані її будинковолодіння-1. Спірна камера зовнішнього відеоспостереження, про демонтаж якої просить позивачка, встановлена на належному їм будинковолодінні-2, здійснює фіксацію земельної ділянки, яка належить їм на праві власності, а тому жодні права позивачки не порушуються. Відеосюжет, на який посилається остання у своєму позові, не містить зображення її самої чи членів її сім`ї. Про встановлення відеокамери ОСОБА_5 було відомо із самого початку, остання схвалила такі дії. Одночасно з цим, ними встановлено таблички із повідомлення про здійснення відео фіксації. Відтак, облаштування камери зовнішнього відеоспостереження є правомірним, що, у свою чергу, виключає будь-які правові підстави для відшкодування позивачці моральної шкоди. При цьому, ОСОБА_5 до свого доказу не долучає жодних доказів на підтвердження заподіяння їй такої шкоди. Враховуючи наведене, просять суд у задоволенні позову відмовити повністю, а також стягнути з позивачки на свою користь понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. в користь кожного (а.с. 68-70).

23.02.2024 року відповідачами було подано до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, вимога щодо розподілу яких заявлена позивачкою (а.с. 99-100).

Представник позивачки в судовому засідання надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просила його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні заявлених позовних вимог просив відмовити повністю посилаючись на доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні суду пояснив, що спірна камера зовнішнього відеоспостереження була встановлена ним після крадіжки майна із будинковолодіння-1, яке належить позивачці. 11.06.2023 року стався випадок, коли собака сестри ОСОБА_5 адвоката Міщук І.В. забіг на належну йому земельну та накинувся на його 2-річного сина, у зв`язку з чим він змушений був відігнати пса. Дані обставини фіксувалися системою відеоспостереження. Стороною позивача було ініційовано судовий розгляд з приводу жорстокого ставлення ним до тварини. Згаданий відеозапис був використаний ним для доведеності своєї невинуватості та на такому зафіксовано виключно події, які мали місце на його подвір`ї. Фокус камери також охопив частину земельної ділянки, яка перебуває у їх спільному з позивачкою користуванні. Ствердив, що у грудні 2023 року камера зовнішнього відеоспостереження була закріплена у статичному (нерухомому) положенні.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні надала аналогічні пояснення, поясненням ОСОБА_6 . У задоволенні позову просила відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, допитавши відповідача в якості свідка, дослідивши письмові та електронні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власницею 16/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 250 кв.м. на якій він розташований. Зазначене підтверджується Договором дарування частини житлового будинку та Договором дарування частин земельної ділянки, які були посвідчені 25.01.2001 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Четверговою Є.О. та зареєстровані в реєстрі за № № 121, 123 відповідно (а.с. 9-14).

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є власниками 33/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 238 кв.м. на якій він розташований. Зазначене підтверджується Договором дарування 33/100 (тридцяти трьох сотих) частини житлового будинку та Договором дарування земельної ділянки, які були посвідчені 20.05.2019 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Горбач Л.С. та зареєстровані в реєстрі за № № 1076, 1077 відповідно (а.с. 73-78).

Вказані будинковолодіння дотичні до земельної ділянки площею 0,0076 га, на якій встановлено сервітут для забезпечення права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (а.с. 16).

У квітні 2023 року відповідачі на фасаді належного їм житлового будинку на рівні 2-го поверху встановили камеру зовнішнього відеоспостереження, яка має здатність змінювати кут огляду та функцію збереження відеозапису.

У своєму позові ОСОБА_5 посилається на ту обставину, що вищезазначеною каморою зовнішнього відеоспостереження фіксуються обставини її приватного життя, оскільки кут відео зйомки охоплює належну їй земельну ділянку та вікна її житлового будинку. Крім того, позивачка посилається на факт поширення відповідачами обставини її особистого життя та особистого життя членів її сім`ї у соціальних мережах, ЗМУ та передаються правоохоронним органам.

Так, у серпні 2023 року ТРК «Аверс» випущено відео сюжет, на якому зафіксовано обставини, які мали місце 11.06.2023 року на подвір`ї належного ОСОБА_6 та ОСОБА_3 будинковолодінні, за участі позивачки та члена її сім`ї (сестри). Фіксація вказаних подій здійснена за допомогою системи зовнішнього відеоспостереження, який розташований на фасаді будинку відповідачів. На відеозаписі частково відображено фасад належного позивачці будинку. Такий відеозапис також поширено у соціальних мережах (а.с. 37-44).

Вищевказані обставини жодною зі сторін не заперечуються, докази на їх спростування матеріали справи не містять.

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення ОСОБА_5 до суду з даним позовом.

Правове регулювання правовідносин, пов`язаних із захистом інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомок, визначено ст. 307 ЦК України, відповідно до якої фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Оскільки процес відповідної зйомки може суттєво порушувати певні особисті немайнові права фізичної особи, то законодавець визначає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода фізичної особи може виражатись як у письмовій так і в усній формі, залежно від обставин, при яких провадиться відповідна зйомка.

Крім цього, в окремих випадках згода особи на зйомку презюмується, тобто фізична особа вважається такою, що погодилась на зйомку, аж поки вона не висловить своє заперечення щодо цього. До таких випадків презумпції згоди на знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку відносяться зйомки, які проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. У випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідну плівку, то зйомка повинна бути припинена, а моменти з її участю вилучені. І при цьому зовсім не важливо чи ця зйомка проводилась відкрито, чи методом «прихованої камери».

Крім випадків заборони зйомки, законодавець також надає фізичній особі можливість захисту і у випадку, коли вона попередньо погодилась на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку. В цьому випадку фізична особа має право вимагати припинення її публічного показу в тій частині, в якій це стосується її особистого життя.

Безумовно, захист інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомки, який передбачений даною статтею, є суттєвою гарантією реалізації багатьох особистих немайнових прав особи, таких як права на індивідуальність (ст. 300 ЦК України), права на особисте життя та його таємницю (ст. 301 ЦК України), права на повагу до гідності та честі (ст. 297 ЦК України), права на недоторканність ділової репутації (ст. 299 ЦК України) тощо.

Статтею 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою.

Передбачене даною статтею право гарантує фізичним особам право на особисте життя та його таємницю. Дане право є відповідним розвитком положень ст. 32 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Під поняттям «особисте життя» слід розуміти поведінку фізичних осіб поза межами виконання різноманітних суспільних обов`язків, тобто життєдіяльність людини в сфері сімейних, побутових, особистих, інтимних та інших стосунків, що звільнені від «тягаря суспільних інтересів».

Відповідно до ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Суд погоджується з тим, що кожна особа має право використовувати систему відеоспостереження у межах своєї приватної власності.

Відтак, у контексті даного спору доведенню підлягає та обставина, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 здійснюють відеоспостереження пози межами своєї приватної власності та таким фіксувалися обставини приватного життя ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

На переконання суду, стороною позивача в ході розгляду справи не було надано жодних доказів того, що відеофіксація, яка здійснюється відповідачами за допомогою камери зовнішнього відеоспостереження, в будь-якій мірі порушує її особисті немайнові права, пов`язані із втручанням у приватне життя.

На поширених у соціальних мережах та ЗМІ відеозаписах, здійснених 11.06.2024 року, відображено події, які відбувалися на території належного відповідачам будинковолодіння-2 із частковим охопленням земельної ділянки на якій встановлено сервітут (земельна ділянка спільного користування сторін) та фасаду належного ОСОБА_5 будинку.

Судом у ході розгляду справи не встановлено фактів порушення відповідачами таємниці обставин особистого життя позивачки та членів її сім`ї. Зокрема, мова йде про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адресу, дату і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи.

Варто зауважити, що 17.12.2023 року відповідачами було приведено систему зовнішнього відеоспостереження, щодо якої розглядається да ний спір, в статичне (нерухоме) положення. Фокус відеокамери охоплює виключно територію належного відповідачам будинковолодіння-2. На підтвердження зазначеного стороною відповідача було долучено до свого відзиву відповідний електронний доказ (а.с. 71).

Про вищевказану обставину також повідомив відповідач ОСОБА_6 , якого в ході розгляду справи було допитано в якості свідка.

ОСОБА_6 був попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання за ст. 384 КК України, що підтверджується його підписом, а тому у суду відсутні підстави ставити під сумнів дані покази (а.с. 113).

З огляду на наведене, суд не вбачає будь-яких правових підстав для зобов`язання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 здійснити демонтаж камери зовнішнього відеоспостереження.

Оскільки, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від позовних вимог про зобов`язання демонтувати пристрій, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про зобов`язання демонтувати пристрій (камеру відеоспостереження), стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою у позові та враховуючи положення ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 27, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про зобов`язання демонтувати пристрій (камеру відеоспостереження), стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_6 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Рішення у повному обсязі складено 15 липня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська