справа № 753/5573/24
головуючий у суді І інстанції Коренюк А.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батька,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на його утримання як батька.

Позов мотивований тим, що він є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і йому встановлена ІІІ-я група інвалідності з 1 грудня 2004 року довічно.

Його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у Збройних силах України, має посвідчення учасника бойових дій, на утриманні має трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Його становище є нужденним: в умовах постійного зростання цін на ліки та продукти харчування, отримуваний розмір пенсії не надає йому можливості задовольнити потреби першої необхідності в повному обсязі.

Він є пенсіонером, непрацездатним, хворіє, отримує пенсію, більшу частину якої витрачає на придбання продуктів харчування, ліків, одягу і оплату комунальних послуг, оскільки субсидія не покриває їх повністю. Коштів для забезпечення життєдіяльності не вистачає, а тому скрутне матеріальне становище потребує матеріальної допомоги з боку повнолітнього сина, який може надавати таку допомогу, й який таку допомогу йому надає, проте не систематично, тобто не в повному обсязі забезпечує його всім необхідним.

Аліментів просив визначити у розмірі частини від заробітку/доходу відповідача й довічно.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька відмовлено.

Судові витрати (судовий збір) компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що син отримує заробітну плату, в тому числі й одноразову грошову допомогу, так як він виконує бойові завдання в зоні бойових дій. Таким чином розмір його доходу є достатнім не лише для особистих потреб, а й для утримання батька і дітей.

Зазначає, що в довідці МСЕК зазначено про часткову втрату працездатності, але станом на 2024 рік позивачу 67 років, тому враховуючи стан здоров`я позивача, а також похилий вік він є непрацездатною особою.

Просить врахувати, що позивач є пенсіонером, непрацездатним, хворіє, отримує пенсію, більшу частину з якої витрачає на придбання продуктів харчування, ліків, одягу і оплату комунальних послуг.Коштів, необхідних /для забезпечення життєдіяльності позивача не вистачає, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище він потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати повнолітній син.

Звертає увагу, що відповідач в суді першої інстанції позов визнав та фактично не заперечував проти стягнення аліментів, з урахуванням його матеріального та сімейного стану, офіційного працевлаштування та наявність стабільного доходу, а тому вважає, що останній має сплачувати аліменти на утримання батька в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Льовочкіна В.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову адресу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції суду.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він є батьком ОСОБА_2 Вказував, що він є непрацездатним, особою з інвалідністю ІІІ групи, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, в тому числі для лікування. З урахуванням викладеного, просив стягнути з відповідача на його користь аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів про те, що він потребує матеріальної допомоги. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги відсутність підстав для звільнення відповідача від сплати аліментів на його утримання, він є особою з інвалідністю та потребує матеріальної допомоги.

Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було надано: копію паспорта ОСОБА_1 ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 ; копію паспорта ОСОБА_2 ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_2 ; посвідчення ГУМВС України в м. Києві № 026093 від 19 січня 2014 року видане ОСОБА_1 про те, що він є інвалідом ІІІ групи; виписку із акта огляду МСЕК №004730 від 12 січня 2005 року; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 (а.с. 4-12).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що він потребує матеріальної допомоги.

Так, з наданої до суду медичної документації неможливо встановити, якого саме лікування потребує позивач та яка його вартість. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не надавав доказів на підтвердження розміру витрат, які він несе на своє утримання, в тому числі на лікування.

Крім того, позивачем не було надано докази, які б підтверджували його доходи.

Сам по собі факт непрацездатності позивача в даному випадку не є безумовною підставою для стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що він потребує матеріальної допомоги від повнолітнього сина.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц про те, що отримання непрацездатними матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог, оскільки в даній справі підставою для відмови у стягненні аліментів є відсутність доказів на підтвердження витрат позивача та його потреби у матеріальній допомозі, а не виключно розмір його пенсії, що перевищує прожитковий мінімум.

Колегія суддів також не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач в суді першої інстанції визнав позов та фактично не заперечував проти стягнення аліментів.

Так, у матеріалах справи наявна заява відповідача про визнання позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, в матеріалах справи наявне клопотання ОСОБА_3 про залучення її у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, яке апеляційним судом ухвалою від 28 жовтня 2024 року було задоволене.

Як вбачається із клопотання ОСОБА_3 та письмових пояснень наданих апеляційному суду, ОСОБА_3 заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує на те, що з відповідача ОСОБА_2 примусово стягуються аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , 2012 року народження (12 років) та ОСОБА_6 , 2014 року народження (10 років), які проживають разом із матір`ю (виконавче провадження №66984287, що перебуває на виконанні у ВДВС Дарницького району м. Києва).

Також вказує, що оскільки ОСОБА_3 , яка є стягувачем та отримувачем аліментів на дітей у діючому виконавчому провадженні, має прямий та безпосередній інтерес до результатів вирішення даної справи №753/5573/24, оскільки прийняте судом рішення в подальшому матиме вплив на суму коштів, що наразі стягуються із відповідача на утримання дітей. Крім того зазначає, що даний процес ініційовано відповідачем виключно з метою подальшого звернення до суду для зменшення суми виплати аліментів на утримання дітей.

Таким чином, апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_3 не погоджується із вимогами позову про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання батька, оскільки вважає, що у разі задоволення позову таке рішення може вплинути на права та інтереси ОСОБА_3 та дітей.

Таким чином, на переконання колегії суддів сам факт визнання відповідачем позову позивача не може бути абсолютною підставою для задоволення позову за наявності порушених прав ОСОБА_3 та дітей, на користь яких стягуються аліменти.

З урахуванням встановленого не доведеними, на переконання апеляційного суду, є вимоги позову про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання батька.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2024 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба