Провадження № 2-о/761/301/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі

заявника: ОСОБА_1 ,

представника заявника: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

14.03.2023 року зазначена заява надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва.

В своїй заяві заявник просить встановити факт постійного проживання його дідуся та бабусі, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території, яка входила під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки та Української Держави, а саме на території села Відібір Столінської волості Пінського повіту (нині Столинського району Брестської області Республіки Білорусь).

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь, на даний час проживає на території України з 2005 року, має посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , видану 15.12.2021 року та зареєстроване місце проживання в Україні, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження заявника серія НОМЕР_2 від 16.11.1972 року батьком заявника є ОСОБА_5 , а матір`ю є ОСОБА_6 .

Згідно із свідоцтвом про народження батька заявника ОСОБА_5 серія НОМЕР_3 від 22.02.1947 року, батьком останнього є ОСОБА_3 , а матір`ю є ОСОБА_4 .

Відповідно, дідусем заявника є ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Плотниця, Столинський район, Пинська область (нині Столинський район, Брестська область, Республіка Білорусь), що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 06.09.1950 року.

Бабусею заявника є ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_7 ), яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Відібір, Столинський район, Брестська область (нині Столинський район, Брестська область, Республіка Білорусь), що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 21.04.1955 року.

Інститут історії України Національної академії наук України листом від 15.06.2023 року вих. №123/218 у відповідь на звернення заявника повідомив, що населені пункти Відібір та Плотниця Столінської волості Пінського повіту (нині Столінського району Брестської області Республіки Білорусь) входили до складу Української Народної Республіки згідно з Берестейським мирним договором і Законом про поділ України на землі від 6 березня 1918 року. Згодом зазначені населені пункти перебували у складі Української Держави протягом квітня-грудня 1918 року.

Факт проживання дідуся та бабусі заявника на вказаних територіях протягом 1918 року підтверджується рядом опосередкованих доказів, які у своїй сукупності свідчать про наявність стійкого зв`язку осіб із вищевказаними територією та, відповідно, вказують на постійне проживання останніх у с. Відібір та с. Плотниця під час їхнього перебування у складі УНР та Української Держави.

Встановлення даного факту є необхідним для отримання заявником громадянства України за територіальним походженням у відповідності до статті 8 Закону України «Про громадянство України».

У зв`язку із цим заявник звернувся до суду із заявою щодо встановлення факту постійного проживання його дідуся та бабуся на території, яка на момент їх постійного проживання входила до складу Української Народної Республіки, а згодом до Української Держави, оскільки вказана обставина є обов`язковою для отримання ним громадянства України за територіальним походженням.

Заявник та його представник в судовому засіданні підтримали подану заяву та просили її задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою в якій просив проводити розгляд справи у відсутність їх представника. У поясненнях, які 22.05.2024 року надійшли до суду, представник Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області просила залишити заяву без задоволення, оскільки заявником не надано доказів того, що його дідусь та бабуся станом на 1918 рік проживали на територіях, які входили до складу УНР, а згодом Української Держави.

Тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд заяви у відсутність представника заінтересованої особи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши заявника та його представника, заявника як свідка, свідка, врахувавши пояснення заінтересованої особи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви виходячи з наступного.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у частині другій статті 318 ЦПК України) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року в справі № 569/4466/23).

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Згідно ст. 8 Закону України «Про громадянство України», особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином Республіки Білорусь, на даний час проживає на території України, має посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , видану 15.12.2021 року.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 (серія НОМЕР_2 від 16.11.1972 року), його батьком є ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_6 .

Згідно із свідоцтвом про народження батька заявника - ОСОБА_5 серія НОМЕР_3 від 22.02.1947 року, батьком останнього є ОСОБА_3 , матір`ю є ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 (дідусь ОСОБА_1 ) народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Плотниця, Столинський район, Пінська область, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 06.09.1950 року.

ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_7 , бабуся ОСОБА_1 ), народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у селі Відібір, Столинський район, Брестська область (нині Столинський район, Брестська область, Республіка Білорусь), що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 21.04.1955 року.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , як свідок та ОСОБА_6 пояснили, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживали на території, яка входила до складу Української Народної Республіки та Української Держави, а саме на території села Відібір Столінської волості Пінського повіту (нині Столинського району Брестської області Республіки Білорусь).

Крім того, з довідки №2 від 27.01.1966 року, виданої Свято-Вознесенською церквою міста Столин, вбачається, що дідусь заявника - ОСОБА_3 з 12.08.1946 по 05.02.1955 працював охоронцем і прибиральником церкви, яка відносилася до Столинського приходу Свято-Михайлівської церкви у с. Відібір.

З відповіді Інституту історії України Національної академії наук України №123/218 від 15.06.2023 року, вбачається, що населені пункти Відібір та Плотниця Столінської волості Пінського повіту (нині Столінського району Брестської області Республіки Білорусь) входили до складу Української Народної Республіки згідно з Берестейським мирним договором і Законом про поділ України на землі від 6 березня 1918 року. Згодом зазначені населені пункти перебували у складі Української Держави протягом квітня-грудня 1918 року.

Однак, з наданих документів, зокрема свідоцтв про народження дідуся та бабусі вбачається, що вони народились на території, яка на момент їх народження не входила до складу Української Народної Республіки, Української Держави.

Крім того, заявник не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 06.03.2018 року по грудень 2018 року проживали на території, яка входила до складу Української Народної Республіки та Української Держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Таким чином, враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки заявником не надано доказів, які б підтверджували факт народження або постійного проживання його бабусі та дідуся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Української Держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 76-81, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02 липня 2024 року.

Суддя: Н.Г. Притула