Провадження №: 2/755/707/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" червня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Яхно П.А.

розглянувши у закритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання батьківства, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить суд: визнати громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у місті Мінськ, Республіка Білорусь.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в липні 2012 року, перебуваючи на території України, познайомилася та почала зустрічатися з громадянином України - ОСОБА_2 , 1978 року народження. При цьому, під час знайомства з ОСОБА_4 в 2012 році постійно проживала в Республіці Білорусь в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де до цього часу зареєстрована. Потім дізналася, що ОСОБА_4 з 2006 року зареєстрований та постійно проживає в АДРЕСА_2 в чотирикімнатній квартирі, яку він придбав у власність за договором купівлі-продажу, посвідченим 17.08.2005 за реєстровим № 3369 приватним нотаріусом КМНО Кравченком І.В. Зазначила, що в період з 2012 по 2015 рік з ОСОБА_4 постійно зустрічалися та проживали разом: то у ОСОБА_4 в квартирі в Києві, то у неї - в Мінську. В 2015 році переїхала для спільного проживання до ОСОБА_4 в м. Київ, оскільки вирішили жити разом як повноцінна сім`я з перспективами мати спільну дитину. Однак, враховуючи вимоги законодавства України щодо дозволеного тимчасового перебування в Україні громадян Республіки Білорусь терміном не більш ніж 90 днів протягом 180 днів, позивач до 90 днів (три місяці) жила у ОСОБА_4 в м. Києві, а потім виїжджала в країну своєї громадянської належності, де проживала три місяці в Мінську та після спливу терміну обмеження щодо дозволеного тимчасового перебування (не більше трьох місяців за півроку) поверталася знову до ОСОБА_4 в Україну в м. Київ. Саме тому, коли завагітніла та підійшов час народжувати, вирішила народжувати в Республіці Білорусь в м. Мінськ, де була зареєстрована. При цьому, під час вагітності, коли перебувала в Білорусі, ОСОБА_4 постійно по можливості приїжджав та знаходився поряд, а підчас пологів був безпосередньо присутній в пологовому будинку в м. Мінськ. ІНФОРМАЦІЯ_3 народився спільний з ОСОБА_4 син - ОСОБА_3 , який за місцем народження є громадянином Республіки Білорусь. При цьому, батьком ОСОБА_6 за її заявою з її слів, як матері, записано ОСОБА_7 , тобто особа з ім`ям та по батькові ОСОБА_4 , а саме « ОСОБА_8 ». Відповідно, ОСОБА_6 має по батькові ім`я ОСОБА_4 . Вказала, що ОСОБА_6 є їх спільним з ОСОБА_4 рідним сином, який сприймає ОСОБА_4 як справжнього батька та вони дуже люблять один одного. Коли ОСОБА_6 народився, ОСОБА_4 приїздив забирати її разом з сином з пологового будинку в м. Мінськ Республіки Білорусь.

Зазначила, що на даний час з ОСОБА_4 , як цивільним чоловіком, та спільним сином ОСОБА_6 , постійно проживають в АДРЕСА_3 за адресою: АДРЕСА_2 в належній ОСОБА_4 на праві власності квартирі, ведуть спільне господарство, перебувають в реальних сімейних відносинах, мають спільний сімейний бюджет, виховують спільного сина, займаються його розвитком. ОСОБА_4 повністю забезпечує потреби сім`ї в побуті, витратах та відпочинку, оскільки позивач як іноземна громадянка без легалізації свого статусу, вимушена бути домогосподаркою, оскільки не може офіційно працевлаштуватися в Україні. Вказала, що з об`єктивних та незалежних від неї причин нелегально перебуває на території України та не може легалізувати свій статус. Так, з метою легалізації свого статусу в Україні зверталася в Державну міграційну службу України з проханням дозволити міграційній службі м. Києва продовжити їй строк перебування в Україні зважаючи на об`єктивні причини неможливості виїхати з України в Білорусь, однак офіційної відповіді не отримала. Враховуючи викладене, з метою захисту та збереження їх сім`ї, звернулася до суду з даним позовом про визнання ОСОБА_2 батьком громадянина Республіки Білорусь - ОСОБА_3 , в порядку статті 128 Сімейного кодексу України, для подальшого набуття ОСОБА_3 громадянства України, внаслідок визнання батьківства в порядку ч. 1 ст. 15 Закону України «Про громадянство України» та як наслідок отримання ОСОБА_1 , як матір`ю громадянина України, дозволу на імміграцію в порядку п. 1) ч. З ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та посвідки на постійне проживання для подальшого набуття нею громадянства України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.10.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі, за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи. Сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем було отримано 23.10.2023, третьою особою - 20.10.2023, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про вручення поштових направлень.

Позивач копію ухвали суду про відкриття провадження отримала 12.10.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

10.11.2023 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги просив задовольнити та послався на ті ж обставини, що були викладені позивачкою у позовній заяві.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2024 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2024 постановлено повернутись до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання батьківства, на стадію підготовчого провадження та вважати судове засідання 17.01.2024 підготовчим судовим засіданням.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2024 клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 про призначення судово-генетичної експертизи задоволено та призначено у даній цивільній справі судово-медичну експертизу генетичної ідентифікації, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи.

12.04.2024 до суду з Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи надійшов висновок експерта № 103-39-2024 від 09.04.2024.

09.05.2024 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання у його відсутність, у якій останній також вказав, що не заперечує проти закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті.

21.05.2024 до суду від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 надійшло клопотання про проведення у його відсутність судового засідання, призначеного на 21.05.2024, закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті.

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2024 закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі.

В судове засідання учасники у справі не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

27.06.2024 до суду від позивачки надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в якій остання позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Цього ж дня, від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій останній просив проводити розгляд справи у його відсутність та зазначив, що проти позовних вимог не заперечує, просить їх задовольнити.

За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання батьківства, суд виходить з такого.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Статтею 130 СК України передбачено, що заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Рішення суду щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказала, що з 2012 року має стосунки з відповідачем, від яких ІНФОРМАЦІЯ_3 народився спільний з ОСОБА_4 син - ОСОБА_3 , натепер вони проживають однією сім`ю без реєстрації шлюбу, ведуть спільне господарство, мають спільний побут та бюджет, спільно виховують сина.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого вказані - ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , про що в книзі реєстрації актів про народження 16.11.2016 Відділом РАЦС адміністрації Фрунзенського району міста Мінськ зроблено запис за № 5926, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Зазначені положення містить законодавство України, однак з урахуванням покликань позивачки у позовній заяві та з аналізу свідоцтва про народження, яке вдано у Республіці Білорусь, убачається, що вимоги щодо запису про народження дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою, що кореспондується з українським законодавством.

Наведене характерно свідчить про те, що відомості про батька у свідоцтво про народження ОСОБА_3 були внесені за вказівкою матері, а ім`я та по батькові відповідає відповідачу у даній справі - ОСОБА_2 .

Положеннями статті 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Верховний Суд зазначив, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмета доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні відомості, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливе за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи (постанова від 16.05.2018 у справі №591/6441/14-ц).

Висновок експертизи з питання походження дитини є одним з основних доказів, який має бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 444/526/18, від 08.03.2023 у справі № 205/5698/21 та від 06.12.2023 у справі №523/8194/18.

У постанові Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №478/690/18 зазначено, що «висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з імовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (справа №3451/05, § 34 від 07.05.2009).

Згідно з роз`ясненнями п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.02.2020 у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок що застосування статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до висновку експерта № 103-39-2024 від 09.04.2024 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи молекулярно-генетичним дослідженням встановлено вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 складає величину не менш ніж 99,99% ( а.с. 212-215).

Таким чином, оцінюючи в сукупності надані до суду докази та беручи до уваги висновок за результатами проведення молекулярно-генетичного дослідження щодо батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , суд приходить до висновку про доведеність факту батьківства, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства дитини підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 61, 81, 258, 263-268, 354 ЦПК України, ст.ст.128, 129, 134 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 ), третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (, вул. Березняківська, 4-А, м. Київ) про визнання батьківства - задовольнити.

Визнати громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у місті Мінськ, Республіка Білорусь, матір`ю якого є громадянинка Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: