Справа № 522/320/24
Провадження № 2/522/679/24
04 липня 2024 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
за участю секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на транспортний засіб,
До суду 10.01.2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка подано до суду адвокатом Марченко Кларою Борисівною, до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на транспортний засіб, а саме на загальний легковий універсал сірого кольору Pontiac Vibe, 2004 року випуску, VIN код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .
В обґрунтування позову зазначено, що
Матеріали позову отримано суддею 11.01.2024 року.
Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 402455 від 11.01.2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 09.11.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 11.01.2024 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову. Недоліки позову були усунуті 18.01.2024 року.
Заяву про усунення недоліків суддя отримала 19.01.2024 року та подано позов у новій редакції (а.с.43-46).
Ухвалою суду від 24.01.2024 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04.03.2024 року.
У підготовчому засіданні 04.03.2024 року був присутній представник ОСОБА_1 адвокат Марченко К.Б., позов підтримала, зазначивши, що транспортний засіб було зареєстровано під час перебування сторін у шлюбі, але за особисті кошти позивача до моменту вступу у шлюб. Вважала за можливе закрити підготовче провадження по справі та призначити її до розгляду по суті,
ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Відзив суду не надала.
Ухвалою суду від 04.03.2024 року по справі закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті н а 24.04.2024 року.
У судове засідання 24.04.2024 року сторони не з`явилися, були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 06.06.2024 року.
У судове засідання 06.06.2024 року сторони не з`явилися, були повідомлені належним чином. Від представника ОСОБА_1 адвоката Марченко К.Б. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Розгляд справи відкладено на 04.07.2024 року.
У судове засідання 04.07.2024 року сторони не з`явилися, були повідомлені належним чином. Від представника ОСОБА_1 адвоката Марченко К.Б. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, проти заочного розгляду справи не заперечувала
Відповідачка ОСОБА_2 у судові засідання не з`являлася, про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, відзив суду не надала. Заяв по суті справи також відповідачкою не було надано.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачкою відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачки, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 15.07.2024 року.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 24.02.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (актовий запис № 38).
У шлюбі у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві в Книзі реєстрації народжень 05.10.2006 зроблено відповідний актовий запис за № 1384 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 . (а.с. 9)
З березня 2022 року сторони подружні стосунки не підтримують. Проживають окремо один від одного, спільного господарства не ведуть, спільний сімейний бюджет не формують, перестали бути сім`єю, через що у грудні 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси була подана позовна заява про розірвання шлюбу.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 38 від 24 лютого 2006 року.(№ 522/23536/23). Час припинення шлюбних відносин не встановлено. Поділ майна не було.

Судом встановлено, що під час шлюбу, а саме 16.05.2007 року, був придбаний транспортний засіб - загальний легковий універсал сірого кольору PONTIAC VIBE, 2004 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу - НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований на ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 19.09.2023 року (а.с. 11)

За квитанцією серія НЛ № 478847 від 03.08.2005 року Одеської митниці вартість Автомобіля станом на 03.08.2005 складала 43581,50 грн. Офіційний курс долара 03.08.2005 року дорівнював 505,0, через що Автомобіль на момент його придбання коштував 8 630,00 доларів США (43581,50 : 5,05 = 8630,00) (а.с. 12)

Позивач в підставах позову посилається на те, що Автомобіль було набуто за особисті кошти позивача, у зв`язку із чим не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Як відзначається у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2006 року ОСОБА_1 вніс 20 000 доларів США на депозитний рахунок № НОМЕР_5 в Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі 20 000 доларів США (а.с. 19), про що між відділенням № 10 філії «ОРУ» банку «Фінанси та кредит» товариства з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 укладений договір № 1-3/9319 про банківський строковий вклад (депозит) «Сонячний карнавал» в іноземній валюті. (а.с. 18)

Як вбачається з п. 1.1. Договору № 1-3/9319, строк вкладу з 01.02.2006 року по 01.05.2006 року.

За час користування коштами протягом строку, визначеного п. 1.1. Договору № 1-3/9319, банк нараховую і виплачує Клієнту проценти зі ставкою 10,50 % річних.

Факт внесення 20 000,00 доларів США підтверджується і фінансовим документом філії «Одеське регіональне управління» банку «Фінанси та Кредит» ТОВ № 1 від 01.02.2006 року, з якого вбачається що вказана сума була внесена ОСОБА_1 на депозитний рахунок згідно Договору № 1-3/9319.

24.02.2006 року сторони уклали шлюб.

03.05.2006 року ОСОБА_1 закрив угоду - Договір № 1-3/9319 та отримав в банку вклад разом із процентами у розмірі 20513,33 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 50 від 03.05.2006 року (а.с. 19).

12.05.2006 року ОСОБА_1 передав банку ВАТ «Міжнародний комерційний банк» тимчасово вільні гроші вкладника у депозитний вклад в сумі 20 000 доларів США на строк та зі сплатою відсотків відповідно до умов Договору № ОДФ/06-113 від 12.05.2006 року. (а.с. 20)

За пунктом 4.1. Договору № ОДФ/06-113 строк депозитного вкладу 5 Міс. з 12.05.2006 по 12.10.2006.

12.05.2006 року за Договором № ОДФ/06-113 ОСОБА_1 вніс до ОФ ВАТ «Міжнародний комерційний банк» 20 000 доларів США, що підтверджується квитанцією № 10004 від 12.05.2006 року. (а.с. 21)

12.10.2006 року за Договором № ОДФ/06-113 депозит ОСОБА_1 повернутий.(а.с. 21)

12.10.2006 року ОСОБА_1 за Договором вклад «ТАС-ПРЕСТИЖ» № 2630.7.0226059.02, який укладений із акціонерним комерційним банком «ТАС- Комерцбанк», позивач передав банку на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 20000.00 (Двадцять тисяч USD 00) доларів США строком на 3 місяців з 12.10.2006 по 12.01.2007 включно. Процентна ставка за користування Вкладом встановлюється у розмірі 9,5 % річних. (а.с. 22-23)

Як вбачається з квитанції № U1095-52 від 12.10.2006 року ОСОБА_1 вніс на депозит банку платника АКБ «ТАС-Комерцбанк» м. Київ № 2630.7.0226059.02 від 12.10.2006 року суму у розмірі 20000.00 (Двадцять тисяч USD 00) доларів США. (а.с. 24)

Сума вкладу була отримана ОСОБА_1 12.01.2007 року, що підтверджується заявою АКБ «ТАС-Комерцбанк» на видачу готівки від 12.01.2007 року. (а.с. 25) Видача перерахованих процентів за Договором № 2630.7.0226059.02 у розмірі 161,37 (сто шістдесят) доларів США відбувалась також 12.01.2007 року. (а.с. 26)

16.01.2007 року ОСОБА_1 уклав договір банківського вкладу № 205-УВ із закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк», за яким вніс на депозитний рахунок банку № 2222 гроші у розмірі 20 000.00 (Двадцять тисяч USD 00) доларів США. (а.с. 27-29)

Пунктом 1.2. договору визначено, що на суму, що знаходиться на депозитному рахунку, банк нараховує та сплачує відсотки у розмірі 10,5 (десять цілих п`ять десятих).

Квитанцією АКБ «Одеса-Банк» від 16.01.2007 року № 160034493 підтверджується внесення ОСОБА_1 20000.00 (Двадцять тисяч USD 00) доларів США. (а.с. 30)

Видача готівки, за заявою на видачу готівки № 160043273 від 16.04.2007 року, відбувалось 16.04.2007 року - банком повернута ОСОБА_1 грошова сума у розмірі 20516,82 (двадцять тисяч п`ятсот шістнадцять доларів 82 цента). Внесення зазначеної суми та зняття, з урахуванням процентів, підтверджується платіжним календарем договору № 160010430 від 16.04.2007 року. (а.с. 31).

Позивачем було придбано автомобіль за договором купівлі-продажу 16.05.2007р.тобто у шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Постановою Верховного суду України від 07.09.2016 р. у справі № 6-801цс16 зазначено, що статус спільної сумісної власності може бути визначено тільки за обов`язкової наявності двох критеріїв:

1. час набуття майна; 2. коштами, за які те майно набуте.

ВСУ у вказаній постанові прийшов до висновку, що одного лише факту придбання майна за час шлюбу недостатньо для висновку про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Також у судовому акті ВСУ у справі № 6-1568цс16 вказується, що якщо один з членів подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбане за власні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя.

Суд констатує, що правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Сімейного кодексу України.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 даної статті встановлює, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем у позові зазначено що позивач придбав вказаний транспортний засіб за власні кошти.

На підтвердження цього у позові позивачем зазначено, що на купівлю вказаного транспортного засобу позивач витратив гроші з коштів у розмірі 20 000 дол. США., які знаходились на депозитних рахунках з 01.02.2006 року.

Даючи правову оцінку даним обставинам суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так інститут особистої власності майна одного з подружжя детально регламентований нормами ст. 57 СК України.

Згідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України).

Так дійсно, згідно п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч.1 ст. 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 07.06.2016 у справі № 6-801цс16 та постанові КЦС ВС від 24.03.2020 у справі № 367/3800/14-ц.

Зазначаючи вказану обставину позивач надає докази, які не повністю підтверджують його ж твердження.

Як вбачається з наведеного, на момент укладення шлюбу (24.02.2006 року) у ОСОБА_1 були кошти у розмірі 20000,00 доларів США, які він до укладення шлюбу перший раз (01.02.2006 року) вніс у банк, потім знімав та вкладав у інші фінансові установи.

ОСОБА_1 зняв цю суму останній раз 16.04.2007 року, а 16.05.2007 року купив Автомобіль. Проте суду не надано переконливих та достовірних доказів того, що на придбання автомобіля 16.05.2007 року, були витрачені саме кошти у розмірі 20 000 долл. США, що були зняті позивачем за місяць до його придбання-16.04.2007 року.

Також суду не надано доказів щодо руху коштів, які позивач вважає особистими, у період з 16.04.2007 року (дата зняття грошових коштів з депозитного рахунку) по 16.05.2007 року (дата придбання транспортного засобу).

Тобто судом не встановлено чи був придбаний спірний транспортний засіб за особисті кошти саме позивача, чи за грошові кошти, які були на той момент (16.05.2007 року) частиною сімейного бюджету подружжя.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином позов не підлягає задоволенню. У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачки.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 71 СК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 43, 64, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 279, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на транспортний засіб відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання)без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 15.07.2024 року.

Суддя: Домусчі Л.В.