Провадження №22-ц/812/1504/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №523/7152/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Максютенко Оксани Анатоліївни у приміщенні цього суду 29 липня 2024 року, повний текст складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (далі ТОВ «ДІЄСА», Товариство) про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 10 травня 2017 року по 21 серпня 2023 року позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював на посаді керуючого магазином. 21 серпня 2023 року позивач звільнений з роботи за угодою сторін. Бухгалтерії було доручено згідно наказу №Z00/18/08/011ПР від 18 серпня 2023 року виплатити позивачу компенсацію за 20 невикористаних календарних днів відпустки. ОСОБА_1 20 лютого 2024 року звернувся до директора TOB ДІЄСА» ОСОБА_3 з заявою про надання довідки про місце роботи та займаної ним посади з 01 серпня 2022 року по 21 серпня 2023 року, довідку про заборгованість виплат заробітної плати та компенсацію за невикористані календарні дні відпустки, а також довідку про дохід за цей же період, на що отримав довідку про дохід та розрахунковий лист за серпень 2023 року, який суперечить довідці про доходи. Заборгованість по виплаті заробітної плати складає 77149 грн. 29 коп. без вирахування податків, оскільки згідно довідки форми ОК-7 TOB ДІЄСА» податки не було сплачено. На день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку, складає 267879 грн. 47 коп. (77149 грн. 29 коп. - фактична заробітна плата за останні два місяці роботи : 36 днів - кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи = 2143,03 коп. - розмір середньоденної заробітної плати х 125 днів. - кількість днів затримки). Також наявна заборгованість відповідача з компенсації за невикористані 20 днів відпустки у розмірі 25455 грн. 20 коп.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість, що складається: 77149 грн. 29 коп. - заробітної плати за період з 01 липня 2023 р. по 21 серпня 2023 р.; 25455 грн. 20 коп. - компенсації за 20 днів невикористаної відпустки у розмірі; 267879 грн. 47 коп. середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні та 7000 грн. витрат на правову допомогу.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на відсутність у діях відповідача вини. Вказав, що внаслідок ракетно-бомбових ударів РФ торгова мережа, до якої належить ТОВ «ДІЄСА», зазнала значних збитків, а саме ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі, частково знищені товарні запаси і у різних містах України, втрачено контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. Вказані обставини, а також одночасне звернення великої кількості кредиторів з вимогою оплати поставленого товару, у тому числі товару, який був знищений, поставило компанію у скрутне становище, що спричинило неможливість виконання усіх зобов`язань, в тому числі зобов`язань по оплаті заробітної плати з незалежних від підприємства обставин.

У судове засідання суду першої інстанції сторони не з`явилися.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 61842 грн. 26 коп. без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів; грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 25455 грн. 20 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 80363 грн. 33 коп. та 1676 грн. 60 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ДІЄСА» вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи у частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 61399 грн. 08 коп. та в іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не приділено уваги клопотанню відповідача про залишення позовної заяви без руху у зв`язку з несплатою судового збору, оскільки суд безпідставно звільнив позивача від його сплати. Відповідач звертає увагу, що судом першої інстанції не наведено мотивів відхилення його доводів щодо обставин форс-мажору, підтверджених сертифікатом №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року; рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/29187/23, які стосуються посадової особи Генерального директора відповідача, що відповідальна за нарахування та сплату заробітної плати, яку визнали невинною в простроченні виплати заробітної плати; рішенню Господарського суду м. Києва від 24 квітня 2024 року у справі №910/3368/24, якім введено процедуру досудової санації ТОВ «ДІЄСА» та в мотивувальній частині вказано причинно-наслідковий зв`язок неможливості виконання боржником фінансових зобов`язань з обставинами непереборної сили. Тобто, на думку відповідача, відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (встановлення фактів дії обставин непереборної сили), адже існування даних обставин підтверджує судове рішення, яке не може бути поставлено під сумнів. Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами як для суб`єктів господарювання, так і для населення. Внаслідок ракетно-бомбових ударів регулярних військових формувань російської федерації Торгова мережа «Eldorado», до якою належить ТОВ «ДІЄСА», зазнала значних збитків: ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі; товарні запаси та інші активи в магазинах, що знаходяться в містах Маріуполь, Херсон, Ірпінь, Буча, Мелітополь, Бердянськ, Нова Каховка; частково знищені товарні запаси в магазинах міст Києва та Харкова; втрачений контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. До того ж в Господарському суді м. Києва вже розглянутий перший позов Товариства до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 3868247,99 дол. США заподіяних збитків (справа № 910/14555/23). Позов задоволений повністю. Виданий наказ на стягнення. Тобто станом на сьогодні наявні не тільки експертні докази щодо розміру завданих Товариству збитків та причин їх завдання, а вже наявне судове рішення, яким в судовому порядку доведено спричинення відповідачу збитків з боку російської федерації внаслідок збройної агресії. Також відповідач вказує, що ним поданий другий позов до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 17245920,75 дол. США заподіяних збитків (справа № 910/2735/24), який було задоволено Господарським судом м. Києва, а решта позовів готуються до подачі. Враховуючи викладене Товариство стверджує, що знаходиться під дією форс-мажорних обставин, а отже невчасна виплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталося внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили. Перед працівниками дійсно є заборгованість з виплати заробітної плати, компенсації невикористаних днів відпустки та інших виплат, але вона виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили (воєнний стан) та погашення заборгованості перед працівниками здійснюється, отже заборгованість зменшується та обов`язково буде повністю погашена під час дії форс-мажорних обставин або після їх закінчення. Борг відповідача перед позивачем по сплаті заробітної плати, що включає в себе компенсацію за невикористану відпустку, премію та інші виплати складає 61399 грн. 08 коп. з врахуванням компенсації за невикористану відпустку, на підтверджено чого було додано до відзиву відповідача розрахунковий лист. Натомість судом безпідставно стягнуто заробітну плату в значно більшому розмірі, ніж реальний стан заборгованості по виплаті заробітної плати відповідача перед позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, позивача дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає не повною мірою.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, з 10 травня 2017 року наказом № 1281-К від 05 травня 2017 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу у ТОВ «ДІЄСА». 21 серпня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи з Товариства на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін наказом про припинення трудового договору від 21 серпня 2023 року № Z00/18/08/001 (а.с. 14, 15).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні ТОВ «ДІЄСА» не провело з ним остаточний розрахунок, не сплатило заробітну плату за липень та серпень 2023 року, що становить 77149 грн. 29 коп., та компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки, що становить 25455 грн. 20 коп.

Відповідач заперечував розмір сум, що належали до виплати при звільненні позивача, зазначивши, що розмір заборгованості Товариства перед позивачем становить 61399 грн. 08 коп.

Суд, вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, стягнув на користь позивача 61842 грн. 26 коп. заборгованості із заробітної плати, відрахувавши суми податків та інших обов`язкових платежів, а також 25455 грн. 20 коп. компенсації невикористаної відпустки.

Оцінюючи правильність такого висновку, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України в редакції, яка була чинною на день звільнення позивача з роботи, передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно із статтею 116 КЗпП України в редакції, яка була чинна на день звільнення позивача 21 серпня 2023 року, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в редакції, яка була чинна на день звільнення позивача 21 серпня 2023 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина статті 263 ЦПК України).

В силу вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (частина 5 статті 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог до позовної заяви долучені довідка від 27 березня 2024 року № Z (а.с. 9), видана відповідачем, згідно із якою за липень 2023 року йому було нараховано 45375 грн. 18 коп. доходу, а за серпень 31774 грн. 11 коп.

Також до справи долучені як позивачем, так і відповідачем розрахункові листи на ім`я ОСОБА_1 за липень, серпень та вересень 2023 року (а.с. 53), згідно яких: на початок липня заборгованість відповідача перед позивачем становила 33753 грн., нараховано за липень 44932 грн. заробітної плати та 443 грн. 18 коп. вартості медичного страхування; на початок серпня заборгованість відповідача перед позивачем становила 62112 грн. 34 коп., нараховано за серпень 25455 грн. 20 коп. компенсації відпустки та 6318 грн. 91 коп. заробітної плати, борг за підприємством на кінець місяця становив 61399 грн. 08 коп.

Тобто за липень та серпень 2023 року роботодавцем було нараховано ОСОБА_1 : 51250 грн. 91 коп. заробітної плати, 25455 грн. 20 коп. компенсації невикористаних днів відпустки та 443 грн. 18 коп. за добровільне медичне страхування, а всього 77149 грн. 29 коп.

Доказів проведення розрахунку із ОСОБА_1 (повного або часткового) за липень та серпень 2023 року ТОВ «ДІЄСА», зокрема про виплату позивачу зазначених у розрахункових листах за ці місяці сум, відповідно 7461 грн. 58 коп. у липні та 26291 грн. 42 коп. у серпні, суду не надало.

За такого розмір заборгованості Товариства перед позивачем на день його звільнення 21 серпня 2023 року складається із сум, нарахованих роботодавцем за липень та серпень 2023 року, що становить 77149 грн. 29 коп. (без відрахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів), тоді як суд стягнув на користь позивача 61842 грн. 26 коп. заробітної плати та 25455 грн. 20 коп. компенсації за невикористану відпустку, а всього 87297 грн. 46 коп., відрахувавши від стягнутої суми заробітної плати податки та збори.

Такий розрахунок суду першої інстанції є помилковим, оскільки, по-перше, відсутні підстави для самостійного відрахування судом, який відповідно до податкового законодавства не є податковим агентом, від стягнутої суми заборгованості податків та зборів, а докази сплати податків та зборів роботодавцем у справі відсутні; по-друге, суд не звернув увагу, що у розрахунок належних до виплати позивачу сум за серпень 2023 року (всього 31774 грн. 11 коп.) Товариство вже включило компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 25455 грн. 20 коп., тому двічі стягнув таку компенсацію.

За такого колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги щодо стягнення на користь позивача заборгованості у більшому розмірі, ніж це підтверджено наявними у справі доказами.

Щодо рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні.

Частково задовольнивши зазначені позовні вимоги та стягнувши на користь позивача 80363 грн. 33 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції погодився із позивачем щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП підстав для покладення на відповідача відповідальності за порушення строків розрахунку з працівником, але вважав за можливе зменшити розраховану позивачем за 125 днів затримки суму середнього заробітку.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, виходячи з такого.

Так, Товариство, заперечуючи проти стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні, посилалось на обставини непереборної сили, а саме форс-мажорні обставини, викликані наслідками повномасштабної збройної агресії рф, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір у згаданій частині, будь-якої оцінки таким запереченням відповідача не навів, що є порушенням вимог пункту 3 частини 2 статті 265 ЦПК України.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Позиція Верховного Суду в цій категорії справ послідовна: форсмажорні обставини підтверджують відсутність вини роботодавця у невиплаті заробітної плати, порушенні строків її виплати, затримці розрахунку із працівником при його звільненні.

Зокрема такі висновки зроблені Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 264/923/17.

При цьому слід мати на увазі, що в кожній конкретній справі залежно від фактичних обставин суд повинен встановлювати існування тих чи інших обставин, на які сторони посилаються як на форсмажорні, й оцінювати реальність виконання тих чи інших зобов`язань у зв`язку з існуванням цих обставин. Суд повинен, насамперед, встановити, чи дійсно обставини були непереборними і нездоланними.

У справі, яка переглядається, на підтвердження своїх заперечень відповідач долучив до відзиву на позовну заяву виданий Товариству Київською торгово-промисловою палатою 23 квітня 2024 року за № 17/13-4/398 сертифікат № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), яким засвідчені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): збройна агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: АДРЕСА_1 , де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл) щодо обов`язку (зобов`язання), а саме: вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12 березня 2022 року за статтями 94 та 115-117 КЗпП України, статтями 1 та 24 Закону України «Про оплату праці» з урахуванням статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які унеможливили його виконання в зазначений термі. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання 12 березня 2022 року, дата закінчення тривають на 23 квітня 2024 року (а.с. 54-57).

Згідно із частин 5, 6 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, у долученій відповідачем до справи ухвалі Господарського суду міста Києва від 24 квітня 2024 року у справі № 910/3368/24 (а.с. 65-76) за заявою ТОВ «ДІЄСА» про затвердження плану санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство суд встановив, що збитки внаслідок збройної агресії російської федерації проти України в загальному розмірі перевищує 26582675 доларів США 97 центів, які були вилучені з обігу Товариства.

У постанові від 24 січня 2024 року Солом`янський районний суд міста Києва у справі № 760/29187/23 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 41 КУпАП генерального директора ТОВ «ДІЄСА» суд встановив, що заборгованість із виплати заробітної плати перед звільненими та працюючими працівниками ТОВ «ДІЄСА» виникла внаслідок бойових дій та окупації частини території України, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що призвело до знищення частини складських приміщень товариства та втрати контролю над частиною магазинів торгівельної мережі Ельдорадо, діяльність яких була призупинена, а деяких - припинена у зв`язку із фізичним знищенням.

За такого колегія суддів вважає доведеним, що невиплата ОСОБА_1 заробітної плати та інших платежів у день звільнення 21 серпня 2023 року у строки, зазначені у статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини роботодавця ТОВ «ДІЄСА», а в силу обставин непереборної сили, пов`язаних із повномасштабною збройною агресією рф проти України, внаслідок якої відповідач фактично втратив контроль над значною частиною своїх ресурсів, потужностями та документацією, внаслідок завданих підприємству збитків. Такі обставини є нездоланними, не залежали від волі Товариства, що дає підстави для висновку, що відповідач з незалежних від нього причин не зміг виконати зобов`язання щодо проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні. Оскільки вина роботодавця є обов`язковою умовою для застосування ст. 117 КЗпП України, немає підстав для покладення на відповідача обов`язку із виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та припустився порушень вимог процесуального закону, а тому в силу пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та інших платежів необхідно змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача 77149 грн. 29 коп. заборгованості, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову у позові.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду в частині змінено, в частині - скасовано та ухвалено нове, є підстави для розподілу апеляційним судом судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 7 статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок та розміри справляння судового збору врегульовані Законом України «Про судовий збір».

Оскільки заявлені позовні вимоги мають майновий характер (загальна сума 370483 грн. 96 коп.), відповідно до ставок, визначених підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 цього Закону України «Про судовий збір» за розгляд справи судом першої інстанції мало бути сплачено 3704 грн. 84 коп. судового збору.

Позивач при зверненні з позовною заявою судовий збір не сплатив, пославшись на положення частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях».

Щодо стягнення сум заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку (102604 грн. 49 коп. або 27,69% усіх заявлених вимог) позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Натомість згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, «за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати».

Тобто за вимоги про стягнення 267879 грн. 47 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 мав сплатити 2678 грн. 79 коп. судового збору.

Оскільки ним вказана сума судового збору не сплачена, в цій частині позову апеляційним судом відмовлено, з позивача в дохід держави слід стягнути 2678 грн. 79 коп. судового збору.

З урахуванням того, що позов ОСОБА_1 задоволений на 20,82% (77149 грн. 29 коп.: 370483 грн. 96 коп.х100%) за розгляд справи судом першої інстанції з Товариства в дохід держави слід стягнути 771 грн. 35 коп. (3704 грн. 84 коп.х20,82%) судового збору.

При поданні апеляційної скарги відповідач сплатив 1274 грн. 95 коп. судового збору, вимоги його апеляційної скарги задоволені на 85,18% (90511 грн. 50 коп. (сума, на яку апеляційним судом зменшено стягнення) : 106261 грн. 71 коп. (оспорювана сума) х100%), тому Товариство має право на повернення 1086 грн. (1274 грн. 95 коп. х 85,18%) судового збору, з яких 821 грн. 34 коп. має сплатити ОСОБА_1 , оскільки 75,63% від оспорюваної заявником суми стягнення складає вимога щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, решту 264 грн. 66 коп. має компенсувати держава.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Тому остаточно з відповідача в дохід держави слід стягнути 506 грн. 69 коп. (771 грн. 35 коп.- 264 грн. 66 коп.) судового збору.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2024 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та інших платежів, розподілу судових витрат змінити, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, місце знаходження: м. Київ, вул. В. Васильківська, 45) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 77149 грн. 29 коп. заборгованості із заробітної плати, компенсації невикористаної відпустки та інших платежів) з подальшим утриманням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає в АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , в дохід держави 2678 грн. 79 коп. судового збору, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, місце знаходження: м. Київ, вул. В. Васильківська, 45) стягнути 821 грн. 34 коп. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (ЄДРПОУ 36483471, місце знаходження: м. Київ, вул. В. Васильківська, 45) в дохід держави 506 грн. 69 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

________________________________________

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2024 року