Постанова

Іменем України

02 липня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/13364/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 29 квітня 2024 року

в складі судді Фінагеєвої І. О.

у цивільній справі №369/11463/23 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області,

про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив позбавити останню батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в нього та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 . Спільне життя між ним та ОСОБА_2 не склалося і починаючи з грудня 2021 року вони проживають окремо. Донька залишилася проживати з ним.

Відповідачка протягом значного проміжку часу не виконує своїх батьківських обов'язків, не займається вихованням доньки з моменту її народження та не надає матеріальної допомоги на утримання дитини.

Вказував, що 06.07.2023 виконавчим комітетом Боярської міської ради прийнято рішення про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та затверджено висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Вважав, що за таких обставин наявні підстави для задоволення позову та позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, суд першої інстанції повністю проігнорував висновок Виконавчого комітету Боярської міської ради про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до доньки ОСОБА_3 .

Суд дійшов передчасного висновку, що стосовно відповідачки органом опіки та піклування не проводились дії щодо необхідності зміни її ставлення до виховання дитини, оскільки не врахував, що винесенню виконавчим комітетом рішення про доцільність позбавлення батьківських прав передує великий обсяг роботи фахівцями відповідних профільних відділів та структур органу місцевого самоврядування, які надають оцінку всім наявним документам, заслуховують думку та пояснення батьків дитини.

Зазначав, що відповідачка протягом значного проміжку часу перебуває під наглядом соціальних служб, оскільки не виконує своїх батьківських обов'язків. Додав, що своє ставлення до виховання дитини і взагалі щодо питання про позбавлення батьківських прав відповідачка демонструє також ігноруванням судових засідань, про які вона була повідомлена належним чином, але не скористалася своїм право та не подала відзив на позовну заяву.

На думку скаржника, така поведінка відповідачки свідчить про ухилення її від своїх батьківських обов'язків по відношенню до доньки ОСОБА_3 .

Вважав, що суд першої інстанції безпідставно послався на правові висновки Верховного Суду, оскільки постанови Верховного Суду не містять конкретних норм застосування у даній цивільній справі, а є узагальненням застосувань положень ст. 164 СК України.

Також, як на підставу скасування рішення суду, позивач посилаючись на постанову Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №753/2025/19, що суд не дослідив та не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 .

За наведених обставин просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідачка, належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Третя особа - Служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. Подала клопотання про розгляд справи за відсутності її представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки та за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 06 липня 2023 року №10/53 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 затверджено Висновок, яким визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 .

У Висновку зазначено, що зі слів батька ОСОБА_1 , з грудня 2021 року по теперішній час донька ОСОБА_3 проживає разом з батьком, за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на його повному утриманні.

Службою у справах дітей Боярської міської ради проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено акт від 26 травня 2023 року. В ході обстеження встановлено, що квартира загальною площею 55,0 кв.м. містить дві жилі кімнати площею 51,40 кв.м., в яких чисто та охайно. Санітарний стан приміщення відповідає санітарно-гігієнічним нормам. Для дитини створено відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку. В кімнаті є окреме ліжечко, іграшки, особисті речі дитини, створено умови для відпочинку.

Мати - ОСОБА_2 участі у вихованні своєї дитини не приймає. Не переймається розвитком дитини, не піклується про її здоров`я. Ігнорує своїми обов`язками щодо участі в матеріальному забезпеченні своєї дитини, не забезпечує харчуванням. Кошти, які отримує щомісячно на утримання дитини, використовує не за призначенням (зі слів батька). Самовільно залишила свою малолітню дитину, яку наразі виховує та доглядає батько.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 не виконує свої батьківські обов`язки, зокрема не займається вихованням та утриманням доньки, не піклується про її здоров`я, не цікавиться життям дитини та взагалі не займається вихованням доньки з моменту її народження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29.04.2020 у справі №522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Тобто, судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 164 СК України, з урахуванням правового висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого про відсутність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає разом з батьком.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися із своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком.

При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості батька з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, а мати проживає окремо від дитини та не навідується до неї, як вказує позивач, не свідчить безумовно про те, що мати не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що відповідачка проживає окремо від дитини та не навідується до дитини не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав та відповідно для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції проігнорував висновок Служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав та не зазначив у рішенні мотивів не врахування даного висновку колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував обставини, наведені у висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , надав оцінку такому доказу та дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення матері дитини батьківських прав.

Поруч з цим, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не зазначив аргументів не врахування обставин наведених у висновку.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновок Служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав є недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому наведено лише умови проживання дитини та загальні формулювання про не виконання відповідачкою батьківських обов`язків. Поруч з цим, у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав; не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Також у висновку Служби у справах дітей не встановлені фактичні обставини свідомого умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.

Водночас, суд першої інстанції, здійснивши в цілому аналіз висновку Служби у справах дітей у сукупності з іншими доказами наявними в матеріалах справи, правильно вказав на те, що матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які дають однозначні підстави вважати, що відповідачка свідомо ухиляється від виховання та утримання дитини, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не навів жодної із підстав, передбачених статтею 164 СК України, та відповідно не надав належних доказів для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі позивач посилається на передчасність висновку суду першої інстанції, що органом опіки та піклування не проводилися дії щодо необхідності зміни ставлення відповідачки до виховання дитини.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що Служба у справах дітей здійснювала будь-які дії для зміни поведінки матері дитини (відповідачки у справі) по відношенню дитини, зокрема відсутні докази щодо психологічного супроводу ОСОБА_2 , як такої, що перебуває під наглядом соціальних служб через не виконання своїх батьківських обов'язків. А посилання скаржника на те, що про такі дії свідчить підготовка органу опіки та піклування перед прийняттям рішення про доцільність позбавлення батьківських прав колегія суддів вважає недоречними, оскільки прийняттю рішенню передує вже сам факт вивчення поданих документів та заслуховування пояснень батьків дитини, про що зазначає і сам позивач в апеляційній скарзі. Більш того, як вбачається з висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, то остання не була присутня на засіданні та відповідно не була заслухана комісією.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка значний проміжок часу перебуває під наглядом соціальних служб через не виконання своїх батьківських обов'язків також не підтверджуються доказами, а тому на увагу судової колегії не заслуговують.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідачка належним чином була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції та в судове засідання не з'явилася, а також не подала відзиву на позовну заяву, що на думку скаржника свідчить про її свідоме ухилення від батьківських обов'язків, колегія суддів зазначає, що такі дії відповідачки не є безумовною підставою для позбавлення її батьківських прав, адже ЦПК України визначено, що подання відзиву на позовну заяву та участь в судових засіданнях є правом відповідача, якщо його участь не визнана судом обов'язковою. Проте, в матеріалах справи відсутнє судове рішення про обов'язкову участь ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

До того ж, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції врахував положення п. 7 та п. 8 ст. 7, ст. 166 СК України, п. 1 та п. 2 ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в яких закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, у тому числі і при вирішенні питань щодо позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього

Повний текст постанови складено 02 липня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська