ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4866/24 Справа № 932/1367/23 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

07 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 із вимогою про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 12 квітня 2023 року, зазначає, що вона з 18 липня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який у подальшому було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у справі № 199/5945/18. Стверджує, що за час перебування у шлюбі, у 2009 році, сторонами за спільні кошти для сім`ї, за договором про пайову участь у будівництві, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на відповідача. Пізніше, 26 січня 2012 року сторонами був укладений шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котенок Т.В. за реєстровим № 81. Так, пунктом 2 даного шлюбного договору встановлено, що нерухоме та рухоме майно, що підлягає реєстрації, і майнові права, які були придбані сторонами за час зареєстрованого шлюбу, до укладання цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя. Стверджує, що вона усно звернулася до відповідача із пропозицією добровільно визнати за нею право власності на частину квартири, однак відповідач на вказане не погодився, тому вона вимушена звернутися з вказаним позовом до суду та прохає суд визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 1-5,30-33).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишено без задоволення (а.с.128-130).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги, а також вирішити питання судових витрат (а.с.136-140).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 18 липня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2018 року у справі 199/5945/18 (а. с. 4-5).

Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 10) та, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07 вересня 2012 року (а. с. 11).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 319825823 від 10 січня 2023 року (а. с. 14-15) вбачається, що 29 січня 2010 року за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Разом з цим, судом встановлено, що 26 січня 2012 року сторонами був укладений шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котенюк Т.В. за реєстровим № 81 (а. с. 12-13).

Так, п. 2 вказаного договору визначено, що нерухоме та рухоме майно, що підлягає реєстрації, і майнові права, які були придбані сторонами за час зареєстрованого шлюбу, до укладання цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя.

Звертаючись з вказаним позовом до суду позивачка посилалася на те, що спірна квартира була придбана сторонами за спільні кошти, в період їхнього перебування у шлюбі, за договором пайової участі у будівництві та, до укладення шлюбного договору, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона має право та прохає суд визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право власності на ідеальної частки спірної квартири.

В свою чергу, представницею відповідача, 01 лютого 2024 року до суду подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 123-124), яку вона підтримала в судовому засідання.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що представницею відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, приймаючи до уваги те, що позивачка ОСОБА_1 достеменно знала про порушення її права ще в грудні 2018 року, однак до суду з вказаним позовом остання звернулася лише у лютому 2023 року, що свідчить про сплив строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для застосування судом першої інстанції наслідків строків позовної давності, з огляду на таке.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тобто, з вказаних норм слідує, що трьохрічний строк звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя обраховується з моменту, коли співвласник дізнався про порушення своїх прав, але не раніше розірвання шлюбу.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, Розділ VII Прикінцеві положення СК України доповнено пунктом 2-1, згідно з положенням якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року за №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій тетериної України встановлено карантин з 12 березня 2020 року.

Постановою КМУ від 27 червня 2023 року за №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано 22 листопада 2018 року. Тобто, останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 23 листопада 2021 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року за №540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, його було продовжено на весь час дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, що діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно, на що не звернув уваги суд першої інстанції, застосовуючи наслідки пропуску строків повної давності.

Переглядаючи рішення суду щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на таке.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовується сторонами, що спірна квартира придбана сторонами у 2009 році за спільні грошові кошти під час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі до укладення у 2012 році шлюбного договору, отже на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та презумпція рівності часток, що в свою чергу також визначено у п. 2 та 13 даного шлюбного договору, а відтак суд доходить висновку, що дійсно право позивачки порушено та підлягає захисту у судовому порядку. Позовна давність застосуванню не підлягає з вищезазначених підстав.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме: 8052 грн. (а.с.16), + 5368 грн. (а.с.29) сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 20130 грн. (а.с.141) за подання апеляційної скарги, всього 33550 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2024 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 ідеальної частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 33 550,00 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: