КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року

м. Київ

справа №761/26566/23

провадження №22-ц/824/3081/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Гуля В.В.

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києвіз указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн компенсації за завдану моральну шкоду.

В обґрунтування позову зазначав, що 01 травня 2023 року ОСОБА_1 припинили виплату житлової субсидії на комунальні послуги.

Вказував, що оскільки ГУ ПФУ в м. Києві не повідомило його про припинення виплати субсидії та причини припинення виплати субсидії позивач 20 червня 2023 року письмово звернувся до відповідача з проханням повідомити його про причину припинення виплати субсидії, але до цього часу відповіді не отримав.

Зауважував, що виплату субсидії припинили з 01 травня 2023 року, а отже до цієї дати у відповідача було рішення, яке він мав би направити позивачу, проте цього не зробив, чим позбавив позивача права на оскарження рішення, передбачене пунктом 64 Положення про порядок призначення житлових субсидій, а також порушив права позивача, передбачені статтями 4, 14, 15, 18, 19, 20, 25 Закону України «Про звернення громадян», не надавши відповіді на звернення.

Посилаючись на положення статей 14, 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» уважав, що відповідач мав розглянути звернення та надати відповідь по суті протягом 15 днів, тобто до 05 липня 2023 року.

Зазначав, що відповідно до вимог статей 18, 19, 25 Закону України «Про звернення громадян» має право на компенсацію моральної шкоди, завданої відповідачем шляхом ігноруванням вимог законодавства, яка полягає у душевних стражданнях, які виражені в тому, що його звичайний ритм життя змінився, позивач втратив душевний спокій, рівновагу та звичайний для себе спосіб життя, знаходився у стані морального пригнічення і дискомфорту, був змушений звертатися до адвокатів, витрачати свій час та нерви, звертатися до суду, перебувати у судовому процесі, душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, був змушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У мотивування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що предметом позову є порушення його прав відповідачем шляхом ненадання рішення про відмову у призначенні субсидії ані в паперовому, ані в електронному вигляді, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості оскаржити таке рішення.

Зауважує, що відповідач не надав суду доказів надання ОСОБА_1 рішення про відмову у призначенні субсидії, а суд першої інстанції не вказав чи порушив відповідач права позивача ненаданням такого рішення.

03 січня 2024 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Пенсійного фонду України, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що він мав докладати додаткових зусиль та витрачати час для відновлення своїх прав, того, що відповідачем заподіяна ОСОБА_1 моральна шкода та наявності вини чи протиправності дій посадових осіб відповідача, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників ГУ ПФУ в м. Києві і шкодою, а також не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача.

При цьому судом першої інстанції зауважено, що позивач не був позбавлений права подати до суду докази відсутності заборгованості по оплаті наданих житлово-комунальних послуг, що стало підставою для неподовження дії житлової субсидії.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що зареєстрована 23 червня 2023 за №22872/У-2600-23, щодо припинення виплати субсидії.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві у відповідь на звернення ОСОБА_1 на електронну адресу останнього, зазначену у його заяві, направлено лист від 21 липня 2023 року №24782-22872/У-02/8-2600/23, згідно змісту якого за інформацією, наявною в підсистемі «Призначення та виплата деяких соціальних виплат», ОСОБА_1 з 01 травня 2023 року не подовжено дію житлової субсидії, оскільки за інформацією надавачів житлово-комунальних послуг станом на 01 травня 2023 року є заборгованість по оплаті наданих послуг.

Зазначено, що для призначення субсидії ОСОБА_1 необхідно надати заяву про призначення житлової субсидії до органів Пенсійного фонду України та документальне підтвердження про сплату заборгованості або договори про реструктуризацію боргу.

Надання ОСОБА_1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві роз`яснення листом від 21 липня 2023 року за №24782-22872/У-02/8-2600/23 не заперечувалось позивачем.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Особливе місце в системі конституційних прав людини й громадянина посідають соціальні права і свободи, які надають людині можливість задовольняти свої соціальні потреби та інтереси.

Соціальні права та свободи людини і громадянина - це міра можливої поведінки або діяльності людини в соціальній сфері, що передбачає задоволення законних інтересів і потреб у сфері трудової діяльності, соціального захисту та охорони здоров`я.

Соціальне забезпечення - це ті види і форми матеріального забезпечення, що надаються на умовах, передбачених законом чи договором, із спеціально створених для цього фондів особам, які через незалежні від них життєві обставини не мають достатніх засобів до існування. Право на соціальне забезпечення (за віком, у випадку хвороби, інвалідності, втрати годувальника, для виховання дітей тощо) полягає в тому, що держава гарантує надання достатніх коштів громадянам, які через об`єктивні обставини повністю або частково втратили можливість працювати і отримувати винагороду за працю, а також допомоги сім`ям у зв`язку із народженням та вихованням дитини.

Це право закріплене у статті 47 Конституції України.

Питання надання житлових субсидій визначено Положенням про порядок призначення житлових субсидій, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року №848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива».

Згідно підпункту 5 пункту 14 цього Положення житлова субсидія не призначається, якщо (на дату надання такої інформації) заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком, строк позовної давності якої не минув і загальна сума якої перевищує 40 неоподатковуваних мінімумів (680 грн) доходів громадян на день звернення за призначенням житлової субсидії (крім заборгованості за послугу з постачання та розподілу природного газу, що нарахована виконавцем комунальної послуги з посиланням на рішення суду щодо норм споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу та у зв`язку з приведенням об`ємів використаного природного газу побутовими споживачами до стандартних умов). Житлова субсидія призначається з початку опалювального (неопалювального) сезону за умови документального підтвердження сплати заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, або оскарження споживачем заборгованості в судовому порядку (ухвали про відкриття провадження у справі) протягом двох місяців з початку такого сезону, в іншому випадку з місяця, що настає за тим, у якому до уповноваженого органу надійшло документальне підтвердження сплати заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, або оскарження споживачем заборгованості в судовому порядку (ухвали про відкриття провадження у справі).

Згідно пункту 78 Положення після закінчення строку отримання житлової субсидії уповноважені органи самостійно здійснюють призначення житлової субсидії на наступний період для домогосподарств, які отримували житлову субсидію у попередньому періоді.

Відповідно до пункту 81 Положення у разі отримання інформації про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги та/або внесків/платежів об`єднанню на оплату витрат на управління багатоквартирним будинком, що відповідає вимогам, визначеним у підпункті 5 пункту 14 цього Положення, житлова субсидія на наступний період не призначається, про що уповноважений орган інформує громадянина у порядку, визначеному пунктом 62 цього Положення, або відповідна інформація зазначається у платіжному документі.

Згідно пункту 82 Положення, якщо протягом двох місяців з дати отримання повідомлення про відмову в призначенні житлової субсидії на наступний період громадянин документально підтвердив сплату заборгованості або уклав договір про її реструктуризацію, або оскаржив наявність заборгованості в судовому порядку, житлова субсидія призначається з початку такого періоду.

За змістом пункту 62 вказаного Положення у разі прийняття рішення про відмову в призначенні житлової субсидії уповноважений орган повідомляє заявнику про прийняте рішення протягом трьох календарних днів з дня його прийняття. При цьому уповноважений орган інформує заявника про прийняте рішення в паперовій формі з врученням відповідного повідомлення під особистий підпис із зазначенням причин відмови і порядку оскарження прийнятого рішення або через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України або Портал Дія.

У період дії воєнного стану в Україні уповноважений орган може повідомляти заявнику про прийняте рішення в телефонному режимі із внесенням відповідного запису до окремого журналу реєстрації інформування заявників, в якому зазначається:

номер рішення уповноваженого органу;

номер телефону заявника;

прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) заявника;

прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) посадової особи, яка здійснювала інформування;

дата та час телефонного дзвінка.

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, законодавство України у будь-яких правовідносинах захищає права громадянина на інформацію, яка йому потрібна у повсякденному житті, і тому таку інформацію повинна надати особа (юридична особа), яка нею володіє, у запитуваній громадянином формі.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

За змістом статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Згідно вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди») за загальним правилом шкода відшкодовується за наявності складу цивільного правопорушення, елементами якого є: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

У пункті 5.7-5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1173, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади (посадової особи) відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як установлено з матеріалів справи та це не заперечувалось позивачем, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві у відповідь на звернення ОСОБА_1 , яке було отримано відповідачем 23 червня 2023 року, на електронну адресу, зазначену позивачем у його заяві, направлено лист від 21 липня 2023 року №24782-22872/У-02/8-2600/23 з роз`ясненням щодо припинення виплати ОСОБА_1 субсидії та дій, які необхідно вчинити для поновлення субсидії.

Таким чином, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві у межах встановленого статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» терміну розгляду звернень надано відповідь на заяву ОСОБА_1 щодо припинення виплати субсидії, яка була отримана відповідачем 23 червня 2023 року.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено протиправності дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 , факту завдання відповідачем шкоди останньому, а також понесення душевних страждань, докладання додаткових зусиль та витрачання часу для відновлення своїх прав, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві і шкодою.

На підставі викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачем не доведено факту порушення його прав та завдання йому шкоди відповідачем.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник