ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6965/24 Справа № 175/3759/23 Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Деркач Н.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Левченко Ірини Іванівни на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцева Тетяна Миколаївна про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцева Т.М. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 , крім нього, є його рідний брат - ОСОБА_2 . У квітні 2023 року позивач випадково у приватній розмові з мешканкою с. Благовіщенка ОСОБА_4 дізнався про те, що будь яких дій по перереєстрації земельної ділянки (паю), яка належала його матері, не проводилось. Позивач одразу звернувся до Степової сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області де дізнався про існування двох заповітів складених його матір`ю 08 лютого 2011 року, згідно яких ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповідала йому майно. Позивач зазначає, що про існування заповітів йому відомо не було та з часу відкриття спадщини будь-якого повідомлення від органу нотаріату про закликання його до спадкування за заповітом він не одержував, а дізнавшись про їх існування він одразу почав збирати документи з метою звернення до нотаріусу, а саме: отримав дублікати заповітів, довідки з Миколаївської сільської ради, свідоцтва про смерть матері та ін. 17 липня 2023 року він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевої Т.М. із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Дізнався, що до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевою Т.М. 04 грудня 2019 року заведено спадкову справу №50/2019 за заявою іншого спадкоємця його брата ОСОБА_2 17 липня 2023 року приватний нотаріус Кудрявцева Т.М. прийняла постанову про відмову йому у вчиненні нотаріальних дій. Свою відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай 369), площею 5,53га. кадастровий номер :02:002:0369, місце розташування якої: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Степова сільська рада, грошові вклади, та 1/2 частку житлового будинку, земельної ділянки що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що залишилося після смерті його матері - ОСОБА_3 , мотивуючи тим, що у спадкоємця (позивача) відсутній факт прийняття спадщини. Позивач вказує, визначений законом строк для прийняття спадщини він пропустив з поважних причин, оскільки не був обізнаний про наявність заповіту на його користь, а про його наявність з часу відкриття спадщини йому ніхто не повідомляв. Зазначав, що він рпацює водлієм та професійна діяльність (водій) пов`язана з постійними та тривалими відрядженнями, що також могло слугувати перешкодою для прийняття спадщини за заповітом у визначений законом строк. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визначити додатковий строк тривалістю один місяць для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті матері ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцева Т.М. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Судові витрати залишено за рахунок позивача.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Левченко І.І. просить рішення суду від 15 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду від 15 квітня 2024 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця об`єктивних перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

У справі встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка є матірю позивача ОСОБА_1 (а.с.10, 11)

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина до складу якої входить: земельна ділянка (пай 369), площею 5,53 га, кадастровий номер :02:002:0369, місце розташування якої: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Степова сільська рада; грошові вклади; житловий будинок, земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

08 лютого 2011 року за життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження: належну їй земельну ділянку (пай 369), розташовану на території Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, належну їй на підставі Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії РІ №129368, виданого 28 грудня 2002 року Дніпропетровською державною адміністрацією, згідно розпорядження від 10 грудня 2002 року, №771-р та зареєстровано в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №290, грошові вклади на її імя, заповіла сину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконкому Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_5 (а.с.13).

Також, 08 лютого 2011 року за життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження: житловий будинок, господарські будівлі і споруди, присадибну приватизовану ділянку, які знаходяться в АДРЕСА_1 , заповіла в рівних долях: сину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконкому Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_5 (а.с.15).

Відповідно до довідки №195 від 28 червня 2023 року виданої Степовим СО Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на день смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Інші зареєстровані особи відсутні (а.с.17).

Згідно довідки від 14 листопада 2021 року про реєстрацію місця проживання особи №346 позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 06 вересня 2002 року (а.с.132).

Із спадкової справи №20/2019, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається 04 грудня 2019 року із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої - ОСОБА_2 (а.с.97, 113).

17 липня 2023 року із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої позивач у справі ОСОБА_1 (а.с.130).

17 липня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 5,53 га, кадастровий номер :02:002:0369, місце розташування якої: Дніпропетровська область, Дніпровський район, Степова сільська рада; грошові вклади та на 1/2 частину житлового будинку, земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що у спадкоємця (позивача) відсутній факт прийняття спадщини (а.с.135).

Звернувшись до суду із вказаним позовом у серпні 2023 року, ОСОБА_1 вказував на те, що визначений законом строк для прийняття спадщини він пропустив з поважних причин, оскільки не був обізнаний про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 , на його користь, а про його наявність з часу відкриття спадщини йому ніхто не повідомляв. Зазначав також, що його професійна діяльність (водій) пов`язана з постійними та тривалими відрядженнями, що також могло слугувати перешкодою для прийняття спадщини за заповітом у визначений законом строк (а.с.2-6).

У постанові Верховного Суду від 29 березня 2024 року у справі №521/1052/21 зазначено, що: поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61/21447св19). При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкове майно, то правові підстави доля встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні. Зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що якість законодавства передбачає доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні законодавство; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводить до його суперечливого тлумачення, в тому числі судом, має наслідком порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону». Крім того, у справі «Новік проти України» ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Встановлено, на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Інші зареєстровані особи відсутні (а.с.17).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 06 вересня 2002 року (а.с.132).

Тобто, позивач проживав в одному селі (с.Благовіщенка, Дніпровського району Дніпропетровської області) зі своєю матірю ОСОБА_3 на час її смерті, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про смерть матері позивач був обізнаний.

Позивач ОСОБА_1 протягом строку на подання заяви про прийняття спадщини, який становить шість місяців, та який починається з часу відкриття спадщини, до нотаріальної контори не звертався.

Із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_1 звернуся лише 17 липня 2023 року, тобто майже через чотири роки після смерті матері (а.с.130).

Будь-яких доказів наявності обставин, які об`єктивно унеможливлювали або обмежували фізичні здатності позивача подати відповідну заяву до нотаріальної контори у передбачений законом шестимісячний строк після смерті матері позивачем не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, пославшись на їх недоведеність.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не був обізнаний про існування заповіту до квітня 2023 року не є підставою для надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Посилання в апеляційній скарзі на п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину є безпідставними, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 11 березня 2020 року №211 (із наступними змінами і доповненнями) встановлено карантин з 12 березня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України №651від 27 червня 2023 року Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2 з 1 липня 2023 року в Україні завершилася дія карантину та режиму надзвичайної ситуації у зв`язку з пандемією коронавірусу.

Строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжено на строк дії такого карантину, а саме: з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року, однак, мати позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та шестимісячний строк на звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після її смерті сплинув 15 грудня 2019 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 №211 від 11 березня 2020 року. Позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 лише 17 липня 2023 року, тобто майже через чотири роки після її смерті.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск позивачем шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті матері з поважних причин будь-якими належними доказами у справі не підтверджуються.

Доказів наявності причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини матеріали справи не містять та позивачем такі докази суду надані не були.

Посилання в апеляційній скарзі на доведеність позовних вимог є необґрунтованими належними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно необґрунтованості та незаконності рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Стосовно стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, надану у апеляційному суді, слід зазначити, положеннями ст. ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків,спеціалістів,перекладачів,експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів,проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням,забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі №922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Серебряков Е.С. подав заяву про відшкодування витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвокатом, в якому просив суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката на загальну суму 40700 грн.

Правова допомога відповідачеві ОСОБА_2 у апеляційному суді надавалася адвокатом Серебряковим Е.С. на підставі договору про надання правничої допомоги від 15 листопада 2023 року, ордеру (а.с.225, 227).

Адвокатом надано додаток №2 від 24 червня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 15 листопада 2023 року гонорар адвоката обчислюється наступним чином:

- консультації та роз`яснення з правових питань по суті спору 8 год., вартістю 1200 грн.;

- оформлення відзиву на позовну заяву та направлення на адресу суду та адресу відповідача 13 год, вартістю 7500 грн.;

- оформлення клопотання про виклик та допит свідків 1 год., вартістю 500 грн.;

- представництво інтересів у суді першої інстанції 19 год., вартістю 14500 грн.;

- оформлення відзиву на апеляційну скаргу 13 год., вартістю 8000 грн.;

- представництво інтересів у суді апеляційної інстанції 9 год., вартістю 9000 грн., всього витрати на правову допомогу складають 40700 грн. (а.с.226).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала, що при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Левченко І.І. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Серебрякова Е.С. про відшкодування витрат на правову допомогу, надану у апеляційному суді.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №75/9215/15-ц вказано, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Враховуючи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг у апеляційному суді, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, також враховуючи, що сторона позивача заперечувала проти стягнення витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу, надану у апеляційному суді, у розмірі - 3000 грн., що є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг у апеляційному суді, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Левченко Ірини Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу, надану у апеляційному суді у розмірі - 3000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Н.М.Деркач

О.В.Свистунова