КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черниш Марина Олександрівна про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Просив витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку площею 0,0951 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:071:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, та житловий будинок літера А, загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з народження він проживає та зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету ради депутатів трудящих Ленінградського району м. Києва від 08 вересня 1986 року № 463/2 було прийнято в експлуатацію житловий будинок АДРЕСА_1 .

19 серпня 1999 року матері позивача ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0951 га, що розташована в АДРЕСА_1 , з призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 16 червня 2006 року Київським міським БТІ було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) будинок АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла і позивач став одноосібним власником житлового будинку та земельної ділянки. Внаслідок втрати ним оригіналів документів, якими підтверджувалось право власності на належне йому нерухоме майно (житловий будинок та земельну ділянку) за допомогою родичів 21 листопада 2018 року було оформлено новий технічний паспорт на садибний і індивідуальний житловий будинок та згодом зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідну інформацію щодо його права власності на таке нерухоме майно.

У період проживання у належному йому житловому будинку він жодних правовідносин з приводу продажу належних йому житлового будинку та земельної ділянки з іншими фізичними та/або юридичними особами не мав, жодних операцій з земельною ділянкою та житловим будинком, пов`язані з купівлею - продажем чи іншою зміною власника, перереєстрацією тощо, не проводив, оскільки мав намір залишити нерухоме майно родичам.

17 вересня 2021 року у будинку було встановлено присутність сторонніх осіб, а згодом було встановлено відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку та житловий будинок. Оскільки 17 вересня 2021 року він перебував у неадекватному стані, то його відвезли до Комунального некомерційного підприємства "Клінічна лікарня "Психіатрія" з метою надання йому необхідної психіатричної допомоги, у якому він перебував з 17 вересня 2021 року по 05 жовтня 2021 року.

Після перевірки стану належного йому нерухомого майна було встановлено, що 23 вересня 2021 року ним нібито було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за якими у власність ОСОБА_1 було передано належне йому майно, однак у вказаний час він перебував на стаціонарному лікуванні та у будь-якому випадку не міг підписати зазначений договір, приміщення лікарні він не залишав, документів не підписував, дозволів, довіреностей та інших погоджень на продаж належного йому майна не надавав, жодних відносин з ОСОБА_1 не мав, ніколи її не бачив та не спілкувався. Оскільки належне йому майно вибуло з володіння не з його волі, а внаслідок шахрайських дій інших осіб, то і право власності ОСОБА_1 було набуто незаконно, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0951 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:071:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, та житловий будинок літера А, загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для витребування майна від відповідача на користь позивача, оскільки встановлено незаконність вибуття спірного майна, а метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, а відтак ОСОБА_2 має право на витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що відповідачка набула право власності на спірне майно за оплатним договором купівлі-продажу, що був укладений та посвідчений у спосіб, передбачений законодавством.

Вважає, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вказує, що суд першої інстанції порушив справедливий баланс та безпідставно витребував майно у добросовісного набувача ОСОБА_4 .

Зазначає, що 22 грудня 2022 року представником відповідача до суду було подано клопотання про виклик позивача для надання особистих обставин по справі та 24 січня 2023 року.

Також було подано клопотання про надання відомостей щодо кримінального провадження № 0002596 від 27 жовтня 2021 року, проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаних клопотань без зазначення будь-яких підстав.

Вказує, що досудове розслідування кримінальному провадженні 0002596 від 27.10.2021 за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України не завершено, а жодній особі про підозру у вказаному кримінальному провадженні не повідомлялось, винних осіб які нібито «вчинили підробку документів та здійснили відчуження майна належного ОСОБА_2 » не встановлено та це все є лише версією органу досудового розслідування.

Вважає, що згідно матеріалів справи відібрання зразків почерку та підписів позивача нібито було зроблено останнім за 6 хвилин, що об`єктивно представляється не можливим та свідчить про порушення процедури та можливу фальсифікацію матеріалів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

24.06.2024 представник позивача ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник позивача ОСОБА_5 , в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник апелянта ОСОБА_6 , в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка учасників процесу належним чином повідомлених про час, місце і дату судового засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету ради депутатів трудящих Ленінградського району м. Києва від 08.09.86 № 463/2 було прийнято в експлуатацію індивідуальне домоволодіння житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 13-14 т.1).

19.08.1999 на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 № 65 ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0951 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , з призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, про що видано відповідний Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-КВ № 147527 (а.с. 15 т. 1).

16.06.2006 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) будинок АДРЕСА_1 (а.с. 16-19 т.1).

ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 17.08.2006 державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. Спадкове майно, на яке видані свідоцтва складається з: житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0951 га за вказаною адресою (а.с. 29, 30 т. 1).

Право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 05.09.2006 за реєстровим номером 27174 (а.с.29 зворот).

Згідно державного акту про право власності на земельну серії КВ № 137226, виданого Київською міською Радою 17.11.2006, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 05-7-02362 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0951 га, розташованої: АДРЕСА_1 (а.с. 20 т. 1).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-018 від 20.06.2018 земельна ділянка кадастровий номер :75:071:0001, площею 0.0951 га зареєстрована 17.11.2006 на праві власності за ОСОБА_2 , підстава - свідоцтво про право на спадщину Дванадцята Київська державна нотаріальна контора 17.08.2006 8-5009, документ що посвідчує право: державний акт від 17.11.2006 КВ 137226 (а.с. 21 т. 1).

Відповідно інформаційної довідки ПБ-2018 № 1693 від 12.10.2018 Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 12 від 17.08.2006 № 8-5008 (а.с. 24 т. 1).

21.11.2018 ОСОБА_2 видано технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 25-27 т.1).

12.06.2018 в газеті "Урядовий Кур`єр" № НОМЕР_1 (6225) розміщено оголошення " Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії КВ № 137226 від 17.11.2006 року, кадастровий № :75:071:0001, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 , вважати втраченим" (а.с. 88-89 т. 2).

25.06.2018 ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_8 бути його представником в будь-яких органах, установах, організаціях з усіх питань пов`язаних з поновленням оформленням, отриманням та реєстрацією будь-яких документів на належні йому земельну ділянку кадастровий номер :75:071:0001 та житловий будинок з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довіреності, посвідченої 25.06.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрована в реєстрі за № 355 (а.с. 86 т. 2).

У листопаді 2018 року ОСОБА_8 звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з втратою оригіналу (а.с. 91 т. 2).

Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 54091323 від 15.11.2018 Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори зареєстровано видача дублікату свідоцтва про право на спадщину (а.с. 31 т. 1).

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 129842909 від 05.07.2018 земельна ділянка кадастровий номер :75:071:0001, площею 0.0951 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 32, т.1).

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 167431349 від 21.05.2019 житловий будинок літ. "А", загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка місця розташування :75:071:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 32 т. 1).

23.09.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності від 09.06.2021 діяв ОСОБА_9 , укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черниш М.О., зареєстрований в реєстрі за № 1052 (а.с. 176-182 т. 1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на Реєстру прав власності на нерухоме майно № 278365825 від 06.10.2021 житловий будинок літ. "А", загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 51,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка місця розташування :75:071:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 та земельна ділянка кадастровий номер :75:071:0001, площею 0.0951 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 35-36 т. 1).

Відповідно копії висновку № 86 лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_7 інвалід ІІ групи внаслідок психічного розладу з 24.06.2003 безстроково (а.с. 37 т. 1).

Згідно копії довідки Міністерства охорони здоров`я України сер. КИ-1 № 060297 від 24.06.2003 ОСОБА_7 має другу групу інвалідності безстроково (а.с. 38 т. 1).

Згідно копії рекомендації при виписці з 16 відділення Комунального некомерційного підприємства "Клінічна лікарня "ПСИХІАТРІЯ" від 05.10.2021 ОСОБА_2 був госпіталізований з 17.09.2021 по 05.10.2021 до Комунального некомерційного підприємства "Клінічна лікарня "ПСИХІАТРІЯ" (а.с. 40 т. 1).

Відповідно довідки № 508 від 10.12.2021 Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 ОСОБА_2 перебував на диспансерному обліку з приводу хронічного нервово-психічного захворювання з 06.06.1987 є особою з інвалідністю ІІ групи довічно з 2003 року (а.с. 85 т. 2).

06.05.2022 КНП "Клінічна лікарня "ПСИХІАТРІЯ" повідомила, що ОСОБА_2 знаходився на лікуванні у відділенні № 16 з 17.09.2021 по 05.10.2021, отримав медичну допомогу на добровільних засадах, покинути лікувальний заклад 29.09.2021 хворий не міг (а.с. 119 т. 2)

Згідно з відповіді Державної міграційної служби України № 115/22 від 22.08.2022 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві 17.08.1996 оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 . Паспорт громадянина серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_2 не оформлявся (а.с. 146 т. 2).

Згідно відповіді Міграційної служби у м. Києві та Київській обл. за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 документований паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 17.08.1996 Ленінградським (Святошинським) РУГУ МВС України в м. Києві (а.с. 147 т. 2).

27.10.2021 зареєстровано кримінальне провадження № 0002596, згідно якого до Святошинського УП звернувся ОСОБА_10 , який повідомив, що за адресою: АДРЕСА_1 без відома власника було переоформлено земельну ділянку на підставі підроблених документів (а.с. 155 т. 2).

Згідно з висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 15.03.2023 № 27212/27213/22-32 підпис від імені ОСОБА_2 , наявний у договорі купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черниш М.О., 23.09.2021 та зареєстрованому в реєстрі під № 1052 виконаний не ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_2 виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві 17.08.1996, а іншою особою. Рукописний текст " ОСОБА_2 " від імені ОСОБА_2 у договорі купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черниш М.О. 23.09.2021 та зареєстрованому в реєстрі під № 1052, виданий не ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_2 виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві 17.08.1996 року, а іншою особою (а.с. 201-218 т. 2).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до приписів положень статті 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду України та підтриманою Верховним Судом у відносинах власника з особою, за якою майно зареєстроване на праві власності (новим набувачем) при відсутності між ними договірних (зобов`язальних) відносин можуть використовуватися лише речово-правові способи захисту.

Одним з таких способів захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння, при цьому власник за наявності законних підстав може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Умови, за яких власник має право витребувати свою річ у добросовісного набувача, встановлює стаття 388 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 15.03.2023 № 27212/27213/22-32 підпис від імені ОСОБА_2 , у договорі купівлі-продажу від 23.09.2021 № 1052 житлового будинку та земельної ділянки виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника неправомірно та поза його волею, а договір купівлі-продажу не може породжувати правових наслідків у вигляді переходу прав володіння, користування і розпорядження майном до відповідача, оскільки був укладений з особою яка не мала необхідного обсягу правомочностей власника на відчуження зазначеного майна.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо добросовісності відповідача при набутті спірної квартири, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

За змістом статті 388 ЦК України витребування майна власником від добросовісного набувача можливе за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У відповідності до вимог статей 330, 387, 388, 396 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15 та від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13.

Так у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Оскільки спірне майно вибуло із власності позивача поза його волею з порушенням вимог закону, пред`явлення ним позову до кінцевого набувача права на це нерухоме майно про його витребування на підставі статей 387, 388, 396 ЦК України відповідає вимогам закону.

За наведених обставин справи, урахувавши, що належне позивачу майно вибуло з його володіння поза його волею з порушенням норм чинного законодавства та набуте відповідачем без відповідних на те правових підстав, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу про витребування з чужого незаконного володіння.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині, того що, матеріали справи не містять доказів щодо неправомірного відчуження нерухомого майна.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

За правилами статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

У відповідності до частини першої статті 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, від 17 вересня 2014 року в справі № 6-131цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження 61-7835сво19).

Таким чином питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 8 листопада 2018 року справі № 910/14672/17, від 24 квітня 2018 року у справі № 910/9394/17 та від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/9971/17.

У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 523/7567/20 (провадження № 61-18501св20) визначено, що судова експертиза - це експертиза проведена експертом (фахівцем) щодо дослідження процесів, явищ, предметів тощо, які є або будуть предметом судового розгляду, а не тільки експертиза, яка призначена судом.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що законодавством передбачена можливість проведення експертизи не тільки за ухвалою суду та/або на замовлення учасника справи, а і на підставі рішення органу досудового розслідування.

Відповідно до вимог статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг відповідачів.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Колегія суддів вважає, що витребування майна в ОСОБА_1 на користь її законного власника не порушує принцип пропорційності втручання у право власності відповідача як останнього набувача майна, яке вибула з власності позивача у незаконний спосіб, і на нього не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій в частині витребування майна з чужого незаконного володіння і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як обов`язкові підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана