Справа № 538/1026/24
Провадження № 2/538/527/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 жовтня 2024 року м. Лохвиця
Лохвицький районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Цімботи Л.Г., з участю секретаря судового засідання Дугніст А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лохвиця цивільну справу за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Заводської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Фермерське господарство "ЕКО-КРАЙ" про скасування державної реєстрації, припинення права приватної власності та витребування з чужого незаконного володіння земельних ділянок,
в с т а н о в и в:
Ухвалою суду від 27.06.2024р. вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання.
Крім того ухвалою суду від 13.06.2024 р. накладено арешт на вищевказані земельні ділянки.
Ухвалою суду від 04.09.2024 р. підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала, суду пояснила обставини викладені в позові.
Представник Заводської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення.
Суд, вислухавши прокурора, дослідивши докази по справі дійшов наступного висновку.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 29.01.2024 рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 10.11.2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на земельну частку (пай) відмовлено (а.с.60-67).
Відповідно до ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації.
За правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19 та за змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли, власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.
Аналіз положень ст. 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє цим майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикаційний позов належить до речово- правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Вказане повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.03.2023 у справі № 547/23/21.
Законом України від 28.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, згідно з яким органам місцевого самоврядування надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності.
Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.
Згідно ч. ч. 1,2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є в комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
Пунктом 56 Постанови Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц зазначено, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не
впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц також зазначила, що з огляду на приписи ст. 387 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (п. 200 постанови).
Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову.
На думку суду, такий спосіб вирішення спору буде достатнім для відновлення порушених прав позивача.
Керуючись ст.ст. 13, 18, 81, 83, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
Позов Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Заводської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Фермерське господарство "ЕКО-КРАЙ" про скасування державної реєстрації, припинення права приватної власності та витребування з чужого незаконного володіння земельних ділянок задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку передбаченому п.15.5) Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 17 жовтня 2024 року.
Суддя Лохвицького
районного суду Людмила ЦІМБОТА