Справа № 147/1091/24
Провадження № 2/147/366/24
21 жовтня 2024 року с-ще Тростянець
Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Натальчук О. А.,
із секретарем Свистун А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені у зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів,
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2024 для розгляду цивільної справи №147/1091/24 визначено суддю ОСОБА_5
22.08.2024 до суду від Тростянецької селищної ради надійшла інформація за №07-04/942/24, з якої встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Також, зобов`язано ОСОБА_2 надати до суду відповідь на поставлені позивачем у прохальній частині позовної заяви питання. Витребувано від Тростянецького-Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м.Київ) розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у ВП №60954877 за період часу з 10.01.2020 по даний час, де стягувачем є ОСОБА_6 , а боржником є ОСОБА_2 .
26.09.2024 задоволено клопотання позивача, викликано в судове засідання в якості свідка головного державного виконавця Тростянецько-Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м.Київ) Репенка О.С.
Позивач у судове засідання не з`явилася, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити позов. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач належним чином повідомлявся судом про розгляд даного провадження шляхом направлення поштової кореспонденції на адресу його зареєстрованого місця проживання. Проте, поштові конверти були повернуті на адресу суду без вручення з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б).
Суд вважає, що факт неотримання відповідачем у справі кореспонденції, яка направлена судом з дотриманням вимог процесуального закону за належною адресою, суд вважає таким, що зумовлений не об`єктивними причинами, а є наслідком суб`єктивної поведінки відповідача.
Окрім того, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, призначеного на 21.10.2024 через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що в матеріалах справи наявне підтвердження. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відтак, оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі вимог ч.8 ст. 178 ЦПК України та ст.280 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд виходить з наступного.
Як встановлено судом, що 26.02.2027 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.11.2019 було розірвано (а.с.14,15).
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_7 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 08.05.2007 Демидівською сільською радою Тростянецького району Вінницької області (а.с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_9 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 07.06.2018 Тростянецьким міжрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 12).
Діти зареєстровані разом з позивачем за однією адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади (а.с.8, 11, 13).
Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.11.2019 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 23.07.2019р. і до досягнення старшою дитиною повноліття (16-18).

Судом також встановлено, що 11.08.2023 ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 , у зв`язку з чим змінила прізвище на - ОСОБА_11 (а.с.9).

З акту обстеження умов проживання від 03.07.2023 вбачається, що позивач разом з дітьми проживає в орендованому будинку в АДРЕСА_2 .

10.01.2020 старшим державним виконавцем Тростянецького районного відділу ДВС відкрито виконавче провадження 60954877 з примусового виконання виконавчого листа у справі №147/813/19, виданого Тростянецьким районним судом Вінницької області 13.12.2019 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліментів на двох дітей у розмірі 1500 гривень на кожну дитину (а.с.19).

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідач свої зобов`язання за сплатою аліментів у повному обсязі не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на червень 2024 року складає 87267,57 грн (а.с.21) ; станом на липень 2024 року 89844,82 грн (а.с.58, 59).

Згідно розрахунку заборгованості, який долучено представником позивача до справи 10.09.2024, за боржником ОСОБА_2 рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 89844,82 грн станом на липень 2024 року (а.с.58,59).

З розрахунку заборгованості, який надав до суду начальник відділу ДВС 30.09.2024, за ОСОБА_2 станом на серпень 2024 року рахується заборгованість у розмірі 93040,82 грн (а.с.76).

В судовому засіданні 09.10.2024 також було допитано в якості свідка державного виконавця ОСОБА_12 , який повідомив, що дійсно у ДВС перебувало виконавче провадження про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_13 . Аліменти він практично не сплачував, тому на даний час виникла заборгованість по аліментах у зазначеному в розрахунку розмірі. У листопаді 2023 року боржник відпрацьовував громадські роботи, у зв`язку з несплатою аліментів. На сьогоднішній день відповідач призваний на військову службу, тому виконавчий лист направлено за місцем служби.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу заборгованості у відповідача по сплаті аліментів на утримання дітей, а саме сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 , батьком яких є ОСОБА_2 у зв`язку з чим позивач бажає стягнути з відповідача відповідну суму неустойки (пені) у розмірі 87267,57 грн.

Вказані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України (далі СК України) та Законом України «Про виконавче провадження».

Так, ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів.

Вищевказаний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів складено державним виконавцем у відповідності до вимог статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» і сторонами не оспорюється. Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до вимог ст.196 СК України - у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що: «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)».

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21, зроблено висновки, що: «Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства;

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи;

Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %;

При застосуванні формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України, якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується».

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

Згідно розрахунку позивача, неустойка (пеня) за прострочку відповідачем сплати аліментів лише за період з липня 2023 року по червень 2024 року становить 78172,76 грн., а з позовом ОСОБА_1 звернулась у серпні 2024 року, тобто розмір заборгованості та пені відповідно збільшився.

З матеріалів справи встановлено, що станом на червень 2023 року державним виконавцем було розраховано суму заборгованості у розмірі 53 871,25 грн, станом на червень 2024 року 86648,82 грн, станом на серпень 2024 року 93040,82 грн.

Водночас, постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також зазначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає за наявності вини цієї особи. При цьому підкреслено, що на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів..

Виходячи з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, відсутність вини в простроченні сплати аліментів повинен довести платник аліментів.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Своїми процесуальними правами сторони під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Із матеріалів справи убачається, що відповідач був обізнаний про необхідність утримувати спільних із позивачем дітей та про свій обов`язок сплачувати аліменти на підставі відповідного судового рішення, проте свої зобов`язання вчасно та у повному обсязі не виконував.

Зокрема, ОСОБА_2 лише у листопаді 2021 року було сплачено аліменти у розмірі 1871,75 грн із присудженої до стягнення суми 3000 грн, у грудні 2021 року 5000 грн, у листопаді 2023 року 3908,43 грн.

При цьому, відповідачем належних та допустимих доказів того, що заборгованість утворилась з незалежних від нього причин та відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів суду не надано, розрахунок заборгованості по аліментах за вищевказаний період, за який позивачка просить стягнути пеню, не спростовано належними і допустимими доказами.

І навпаки, державним виконавцем вказано на наявність судового рішення про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності у виді суспільно - корисних робіт за несплату аліментів. Саме за рахунок коштів, які були нараховані за відбування стягнення, відповідачем частково було погашено заборгованість зі сплати аліментів.

Відомості щодо наявності спору щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів відсутні.

Будь-яких доказів наявності підстав для зменшення розміру пені з урахуванням матеріального або сімейного стану платника аліментів відповідачем суду також не надано, а матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, у суду є всі підстави вважати, що відповідач заборгував позивачу аліменти і одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені).

Разом з тим, згідно вимог ч. 1 ст. 196 СК України, розмір пені не може перевищувати 100 відсотків заборгованості по аліментах, тому суд вважає, що сума пені за прострочення сплати аліментів повинна бути стягнута з відповідача у розмірі, заявленому позивачем - 87267,57 грн, що не перевищує 100 % суми заборгованості по аліментах, а тому позов підлягає до задоволення.

Також, відповідно до п. 3 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 1211,20 грн.

Стосовно стягнення з відповідача витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 просить стягнути витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн, на підтвердження чого надала договір про надання професійної (правничої) допомоги від 25.07.2024, заявку-розрахунок від 25.07.2024, прайс лист вартості професійної правничої допомоги адвоката Дудіна Л.В., акт виконання/погодження від 15.08.2024 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зазначено слідуюче: «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі N 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 174 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

У додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 6 червня 2023 року у справі № 924/1168/21 зазначено, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених ОСОБА_1 на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи через призму критеріїв, встановлених частиною третьою статті 141 ЦПК України та враховуючи обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу адвокатом.

Суд при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: що розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження; чи змінювалася правова позиція сторін у справі, чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі та інші обставини.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20 та від 16 березня 2023 року по справі № 927/153/22.

Як слідує з матеріалів справи, правова позиція представника позивача була сталою і не зазнавала змін протягом тривалого часу, адвокат був обізнаний у справі з усіма деталями, що з неї випливають.

А також, питання підготовки позовної заяви про стягнення неустойки (пені) у зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів у даній справі не вимагає значних затрат часу та зусиль.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 в розмірі 3000 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 180, 196 СК України, статтями 10, 12, 81, 141, 133, 137, 247, 265, 268, 280-289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені у зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів,- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню), яка виникла у зв`язку із заборгованістю по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 87 267 (вісімдесят сім тисяч двісті шістдесят сім) грн 57 (п`ятдесят сім) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 (двадцять) коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 21.10.2024.

Суддя О.А. Натальчук