Справа №522/4303/24-Е
Провадження №2/522/3982/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючої судді Косіциної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Слободянюк І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків (упущеної вигоди) та компенсації витрат на проведення ремонтних робіт та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про компенсацію витрат на проведення ремонтних робіт та стягнення витрат, понесених на утримання нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків (упущеної вигоди) та компенсації витрат на проведення ремонтних робіт, у якій позивачі просять: стягнути з ОСОБА_3 у рівних частках на користь позивачів збитки (упущену вигоду) у розмірі 259 200,00 гривень; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачів в рівних частках компенсацію 1/3 вартості ремонтних робіт квартири АДРЕСА_1 у розмірі 133 093,12 гривень; здійснити розподіл судових витрат.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 26 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Надано відповідачеві 15-ти денний строк для подання відзиву.

01 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява з запереченнями представника відповідача адвоката Токовенко Олексія Володимировича проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, у якій заявник просить здійснювати розгляд справи №522/4303/24-Е за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків (упущеної вигоди) та компенсації витрат на проведення ремонтних робіт в порядку загального позовного провадження для правильного врегулювання спору.

Ухвалою суду від 10 квітня 2024 року заяву з запереченнями представника відповідача адвоката Токовенко Олексія Володимировича проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення.

16 квітня 2024 року направлено до Приморського районного суду м. Одеси та 17 квітня 2024 року зареєстрована зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про компенсацію витрат на проведення ремонтних робіт та стягнення витрат, понесених на утримання нерухомого майна, у якій позивач за зустрічним позовом просить: стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2/3 вартості ремонтних робіт квартири АДРЕСА_1 у розмірі 361 144,25 гривень; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 компенсацію 2/3 вартості комунальних послуг на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 37 627,11 гривень; здійснити розподіл судових витрат.

16 квітня 2024 року направлено до Приморського районного суду м. Одеси та 17 квітня 2024 року зареєстрований відзив на позовну заяву, у якій відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про компенсацію витрат на проведення ремонтних робіт та стягнення витрат, понесених на утримання нерухомого майна. Здійснено перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 29 травня 2024 року.

У підготовче засідання, призначене на 29 травня 2024 року з`явився ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 адвокат Токовенко О.В. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 29 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 24 червня 2024 року.

У судове засідання, призначене на 24 червня 2024 року з`явився ОСОБА_1 , представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Колесніков Іван Леонтійович, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3 адвокат Токовенко Олексій Володимирович. Судове засідання, призначене на 24 червня 2024 року було перерване у зв`язку із відключенням в приміщенні суду електропостачання, що підтверджується довідкою та було відкладено на 10 липня 2024 року.

У судове засідання, призначене на 10 липня 2024 року з`явився ОСОБА_1 , представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Колесніков Іван Леонтійович, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3 адвокат Токовенко Олексій Володимирович. Ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника ОСОБА_3 адвокат Токовенка О.В. про оголошення перерви. Оголошено перерву до 28.08.2024 року.

Судове засідання по справі, призначене на 28 серпня 2024 року не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючої на лікарняному, що підтверджується довідкою та було відкладено на 30.09.2024 року.

У судове засідання, призначене на 10 липня 2024 року з`явився ОСОБА_1 , представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Колесніков Іван Леонтійович, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3 адвокат Токовенко Олексій Володимирович.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Колесніков Іван Леонтійович просив задовольнити первісний позов, заперечував проти задоволення зустрічної позовної заяви.

Представник ОСОБА_3 адвокат Токовенко Олексій Володимирович заперечував проти задоволення позову, просив задовольнити зустрічну позовну заяву.

Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Щодо первинної позовної заяви, суд зазначає наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьком якого зазначений ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 (а.с.11).

25 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.12).

ОСОБА_4 був власником об`єкта нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.11.2013 року №12832074 (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_4 , відкрилася спадщина на зазначений об`єкт нерухомого майна.

З заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.13, 15, 75).

На разі існує спір з приводу спадкового майна, а тому, майнові права не оформлені належним чином (справа №522/18970/23).

У позовній заяві (первинній) позивачі просять стягнути з відповідачки збитки (упущену вигоду), зокрема, орендну плату, яку б вони могли отримувати від орендаря внаслідок передачі квартири в оренду.

Зазначають про те, що відповідачка не надає доступу до об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , самостійно розпоряджається та користується нею на власний розсуд.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність такого юридичного складу:

- протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи;

- шкідливий результат такої поведінки (збитки);

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками;

- вина правопорушника.

При цьому необхідно встановити, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії.

Відсутність будь-якої із зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Наявність шкоди, протиправність дій її завдавача і причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах і відповідно до статей 12, 81 ЦПК є обов`язком позивача.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування завданих збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2021 року у справі №522/3467/19, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні спірним об`єктом нерухомого майна. Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірний об`єкт нерухомого майна.

Зазначене рішення було виконано в порядку, передбаченому законом України «Про виконавче провадження», що підтверджується відомостями, отриманими з Автоматизованої системи виконавчого провадження. Також, про це зазначено у позовній заяві, зокрема: «Державним виконавцем Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) було відкрите провадження № 72622782 та здійснено дії, які спрямовані на виконання Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року у справі № 522/3467/19 щодо вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме було надано доступ до квартири та в результатах даних дій виконавче провадження було закінчено».

Проте, будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні спірним об`єктом нерухомого майна суду надано не було, тобто, протиправна поведінка ОСОБА_3 не доведена.

Більше того, у судовому засіданні, призначеному на 10 липня 2024 року судом поставлено позивачеві питання про те, чи звертався від до ОСОБА_3 із пропозицією про передання спірного об`єкта нерухомого майна в оренду. ОСОБА_1 пояснив, що із пропозицією до ОСОБА_3 про передачу майна в оренду не звертався.

Матеріали справи також не містять доказів того, що позивачі у письмовій формі зверталися до ОСОБА_3 із заявою (пропозицією, вимогою) про передачу квартири в оренду.

Зазначене свідчить про необізнаність ОСОБА_3 із планами позивачів щодо спірного об`єкту нерухомого майна.

Постанова КЦС ВС від 12.06.2024 у справі № 199/151/23 містить висновок про те, що під час розгляд справ про відшкодування шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, позивач повинен обґрунтувати розмір шкоди, завданої відповідачем. На підтвердження зазначеного, позивачі зазначають, що вартість оренди в Приморському районі на ідентичну квартиру площею орієнтовно 60-65 кв.м. складає близько 10 800,00 гривень, та на підтвердження зазначеного надають скрін-шоти з веб-сервісу для розміщення оголошень «OLX».

Зазначені докази на думку суду не можуть бути належними доказами, з огляду на те, що містять лише орієнтовану ціну оренди, що фактичну виступає припущенням, в той час як відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (право володіння, розпорядження, користування), спеціальне майнове право на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та право вимоги.

Зазначене свідчить про те, що право користування об`єктом нерухомого майна може бути оцінене на загальних підставах, визначених Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а звіт про оцінку майнових прав (права користування) був би належним доказом, який би підтверджував вартість права користування нерухомим майном (за місяць або певний період).

Проте, будь-яких належних та допустимих доказів, на підтвердження фактично завданої шкоди суду надано не було.

За таких обставин, вимога позивачів за первісним позовом про відшкодування шкоди (упущеної вигоди) не підлягає задоволенню.

У позовній заяві позивачі просять стягнути з відповідачки в рівних частках компенсацію 1/3 вартості ремонтних робіт об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 133 093,12 гривень.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою та другою статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

При цьому, маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи з аналізу наведених норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

Отже, в разі доведеності одним зі співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 травня 2020 року у справі №635/516/18-ц (провадження №61-22559св19), від 12 грудня 2018 року у справі №210/6795/13-ц (провадження №61-16288св18).

Проте, єдиним власником спірного об`єкта нерухомого майна, на момент проведення ремонтних робіт був ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 14.11.2013 року №12832074 (а.с.14) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.03.2024 року №370594954 (а.с17).

У судовому засіданні, призначеному на 10 липня 2024 року, судом поставлено ОСОБА_1 питання про те, чи був закінчений ремонт зазначеного об`єкта нерухомого майна до смерті сина ОСОБА_4 . З приводу цього, ОСОБА_1 пояснив, що дійсно ремонт у зазначеній квартирі було завершено до смерті ОСОБА_4 .

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є належним суб`єктом звернення із позовом про відшкодування витрат на проведення ремонтних робіт, з огляду на те, що вони не були співвласниками нерухомого майна до моменту закінчення такого ремонту.

У позовній заяві позивачі зазначають про те, що між ними та ОСОБА_4 існувала усна домовленість з приводу того, що вони допоможуть здійснити ремонт у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 в подальшому поверне зазначені кошти.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження існування зазначеної домовленості суду надано не було.

У позовній заяві позивачі також зазначають про те, що зазначений ремонт було проведено за рахунок їх власних коштів, проте, будь-яких доказів на підтвердження того, що зазначені кошти були їх власними суду надано не було. Також не надано доказів на підтвердження того, що майновий стан позивачів давав змогу робити зазначені витрати.

Тому, враховуючи факт того, що ремонт об`єкта нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 був проведений за життя ОСОБА_4 , що був єдиним власником зазначеного нерухомого майна, беручи до уваги те, що існування домовленості про повернення грошових коштів після завершення ремонту позивачам не доведено, як і факт того, що зазначені грошові кошти були їх особистими, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено, 25 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.12).

ОСОБА_4 був власником об`єкта нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.11.2013 року №12832074 (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_4 , відкрилася спадщина на зазначений об`єкт нерухомого майна.

З заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.13, 15, 75).

На разі існує спір з приводу спадкового майна, а тому, майнові права не оформлені належним чином (справа №522/18970/23).

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою та другою статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

При цьому, маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи з аналізу наведених норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

Отже, в разі доведеності одним зі співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 травня 2020 року у справі №635/516/18-ц (провадження №61-22559св19), від 12 грудня 2018 року у справі №210/6795/13-ц (провадження №61-16288св18).

Проте, єдиним власником спірного об`єкта нерухомого майна, на момент проведення ремонтних робіт був ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 14.11.2013 року №12832074 (а.с.14) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.03.2024 року №370594954 (а.с17).

У судовому засіданні, призначеному на 10 липня 2024 року, судом поставлено ОСОБА_1 питання про те, чи був закінчений ремонт зазначеного об`єкта нерухомого майна до смерті сина ОСОБА_4 . З приводу цього, ОСОБА_1 пояснив, що дійсно ремонт у зазначеній квартирі було завершено до смерті ОСОБА_4 . Зазначене також не заперечувалося ОСОБА_3 .

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_3 не є належним суб`єктом звернення із позовом про відшкодування витрат на проведення ремонтних робіт, з огляду на те, що вона не була співвласниками нерухомого майна до моменту закінчення такого ремонту, а такий ремонт було завершено до моменту смерті ОСОБА_4 .

У зустрічній позовній заяві позивачка вказує на те, що ремонт у зазначеному об`єкті нерухомого майна було проведено за її власні кошти.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що грошові кошти, витрачені на ремонт зазначеного об`єкта нерухомого майна були її власними. Посилання позивачки за зустрічним позовом на видаткові накладні лише підтверджують факт понесення таких витрат, та їх розмір, проте, не підтверджують те, що зазначені кошти були особистою власністю ОСОБА_3 .

У судовому засіданні, призначеному на 10 липня 2024 року ОСОБА_3 пояснила, що грошові кошти на ремонт квартири їй надав батько, а грошові кошти зберігала у банківській скриньці. Будь-якого якого підтвердження зазначеного матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічної позовної вимоги у цій частині у повному обсязі.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 компенсацію 2/3 вартості комунальних послуг на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 37 627,11 гривень

На підтвердження того, що ОСОБА_3 несе витрати, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг позивачем за зазначеним позовом було надано платіжні інструкції (а.с.86-99).

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

У постанові КЦС ВС від 23.11.2022 у справі № 761/43664/18 вказано, що частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Як було встановлено судом, спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте, у зв`язку з існуванням спору щодо об`єктів нерухомого майна, право власності на спадкове майно належним чином не оформлене.

З зазначеного вбачається, що саме вони, як спадкоємці після смерті ОСОБА_4 несуть усі витрати щодо нерухомого майна, в тому числі здійснюють оплату за житлово-комунальні послуги, за винятком того, що один із них спростує факт того, що вони користуються ними.

У судовому засіданні, призначеному на 10 липня 2024 року судом поставлено питання про те, де зараз проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . З приводу цього ОСОБА_1 пояснив, що вони не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , а проживають у іншій квартирі, Вказав на те, що у цій квартирі проживає ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 підтвердила факт того, що вона проживає у зазначеній квартирі разом із дитиною. Пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зазначеній квартирі не проживають.

Також, згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 25.03.2024 року №505605, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.50).

Зазначене свідчить про те, що єдиним користувачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 .

Тому, враховуючи факт того, що ОСОБА_3 зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , беручи до уваги факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 хоча і є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , проте, не проживають за зазначеною адресою та не користуються житлово-комунальними послугами, що не заперечується сторонами, суд вважає, що єдиним користувачем житлово-комунальних послуг є саме ОСОБА_3 , а тому, доходить до висновку про відсутність підстав для компенсації 2/3 вартості житлово-комунальних послуг.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 133, 137, 141, 175, 178, 187, 263-265, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків (упущеної вигоди) та компенсації витрат на проведення ремонтних робіт залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про компенсацію витрат на проведення ремонтних робіт та стягнення витрат, понесених на утримання нерухомого майна залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 21 жовтня 2024 року.

Суддя Косіцина В.В.

30.09.24