Справа №534/1460/23
Провадження №2/534/385/23
КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року місто Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі головуючого судді Куц Т.О., з участю: секретаря судового засідання Дегтяр Є.І., позивача ОСОБА_1 ,представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Горішні Плавні Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення орган приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання членами сім`ї наймача квартири,

встановив:

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом до відповідачів, в якому прохали визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 01.04.2024 року Комсомольською міською радою Полтавської області на ім`я ОСОБА_7 .

Процедурні питання, пов`язані із рухом справи в суді та інші процесуальні дії.

Ухвалою суду від 26.07.2023 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

06.09.2023 від відповідача ОСОБА_7 надійшов відзив на позовну заяву.

12.03.2023 від позивачів до суду надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої просять визнати ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , членами сім`ї наймача квартири за адресою АДРЕСА_1 , визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації Комсомольської міської ради народних депутатів Полтавської області від 01.04.2004 №205, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності видане 01.04.2004 Комсомольською міською радою Полтавської області на ім`я ОСОБА_7

12.09.2023 від позивачів та представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кириченко Г.В. ОСОБА_8 до суду надійшла відповідь на відзив.

17.09.2023 від відповідача ОСОБА_7 надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с 122-124).

Стислий виклад позиції сторін.

Заявлені вимоги позивачі мотивують тим, що 05 червня 2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 дізналися про те, що 01 червня 2023 року їх, а також малолітню доньку позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знято з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 . При з?ясуванні підстав зняття їх з реєстрації за місцем проживання позивачі дізналися, що такою підставою стала одноосібна заява відповідача ОСОБА_7 , яка, як виявилося є власником квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01 квітня 2004 року Комсомольською міською радою.

За викладених обставин, 5 червня 2023 року вони дізналися про те, що в квартирі зареєстрована одноосібно приватизована відповідачем ОСОБА_7 у 2004 році.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_10 , і третя особа, ОСОБА_11 є членами АДРЕСА_1 . Вищезазначена квартира у 1980 році була надана у користування сім?ї Полякових на підставі ордеру, до якого в якості членів сім"ї були включені ОСОБА_12 дружина - відповідача ОСОБА_7 , їх доньки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . На підставі зазначеного ордеру у 1980 році сім?я Полякових у складі 4 членів сім?ї вселилися до квартири, зареєструвавши свої місце проживання. ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача ОСОБА_6 народилася донька ОСОБА_15 , місце проживання якої після народження було зареєстроване за місцем проживання матері за адресою спірної квартири. 22 листопада 1991 року позивачі ОСОБА_6 і ОСОБА_5 уклали шлюб. Як член сім?ї, ОСОБА_5 через деякий час вселився після укладення шлюбу у спірну квартиру та зареєстрував своє місце проживання у ній. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 помер, у зв?язку з чим він був знятий з реєстрації місця проживання. ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивачів ОСОБА_6 і ОСОБА_5 народилася донька позивач ОСОБА_1 , місце проживання якої після народження також було зареєстроване

за місцем проживання батьків за адресою спірної квартири. У 1998 році донька відповідача ОСОБА_7 та сестра позивача ОСОБА_6 ОСОБА_16 виїхала на постійне проживання до Держави Ізраїль, знявшись з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири.

За викладених обставин станом на момент приватизації квартири (березень-квітень 2004 мали право користування нею, як такі, що вселилися на законних підставах та постійно проживали в ній, та, відповідно, мали право на приватизацію житла, були наступні особи: позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_7 , третя особа, ОСОБА_17 .

Навесні 2004 року відповідач ОСОБА_7 запропонувала ОСОБА_6 , ОСОБА_5 знятися з реєстрації у квартирі разом з їх неповнолітніми на той час дітьми ОСОБА_1 і ОСОБА_18 , посилаючись на те, що розмір нарахувань комунальних платежів, виходячи з кількості зареєстрованих мешканців, почав становити значний тягар для сім?ї. Білик погодилися і 24 березня 2004 року позивачі ОСОБА_6 , ОСОБА_19 та за заявою останніх їх неповнолітня донька ОСОБА_18 і малолітня донька ОСОБА_1 знялися з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, не припиняючи постійно проживати в ній.

Зазначають, що коли вони дізнались у червні 2023 року про те, що вони зняті з реєстрації, зрозуміли, що після їх зняття з реєстрації ОСОБА_10 зареєструвала право власності на квартиру.

Так у відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_10 зазначила, що в червні 1982 року у родині ОСОБА_20 у складі ОСОБА_12 , ОСОБА_7 двох доньок ОСОБА_21 та ОСОБА_22 була надана в користування на підставі ордеру квартира АДРЕСА_2 (на даний час - ОСОБА_23 ) до якої вказана сім?я вселилась та здійснила прописку місця проживання у вказаній квартирі. Зазначає, що твердження позивачів про те, що позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є членами сім?ї наймача спірної квартири ОСОБА_24 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ), є необґрунтованими так як не входять до переліку осіб вказаних в ч.2 ст.64 Житлового кодексу України, оскільки були зятем та онукою наймача ОСОБА_24 та станом на дату здійснення приватизації спірної квартири не мали жодного права на прийняття участі в ній. Протягом періоду проживання з зятем ОСОБА_5 з ОСОБА_6 та онуками, особливо після смерті ОСОБА_12 на початку 1995 року, між нею та їх сім?єю часто виникали конфліктні ситуації з різних незначних приводів. Декілька раз ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з їх дітьми виселялись з квартири та переїздили до матері ОСОБА_5 - ОСОБА_25 в належну їй двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . В подальшому спільне проживання її в одній квартирі стало неможливим.

Як вбачається з копій карток прописки (форма «А») 24 березня 2004 року ОСОБА_5 донькою ОСОБА_6 та онуками ОСОБА_1 та ОСОБА_18 за власною волею знялись з ресстрації з квартири АДРЕСА_2 (на даний час - ОСОБА_23 ) в зв?язку з виселенням з вказаної квартири та переїздом до іншого житла за невідомою адресою. В період їх непроживання в квартирі АДРЕСА_2 (на даний час ОСОБА_23 ) вона здійснила її приватизацію в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01.04.2004 року (копія додається) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.04.2004 року (копія додається). Через деякий час наприкінці 2004 року до мене звернулась ОСОБА_6 з проханням вселитись до квартири АДРЕСА_2 (на даний час - ОСОБА_23 ) пообіцявши мені " на майбутнє про те, що ніяких конфліктів між нею та її чоловіком ОСОБА_5 не повторюватись. І вона надала згоду як власник квартири на їх вселення. Позивач зазначає, що при реєстрації відповідачів у спірну квартиру у 2005 році обов`язковою умовою була письмова згода власника на здійснення реєстрації, а отже відповідачі дізнались про приватизацію вказаної квартири, ще у 2005 році. Крім того у березні та квітні 2004 року позивачі ще проживали у спірній квартирі, а під час приватизації вчиняється ряд дій, як проведення технічної інвентарізації з виходом працівників до помешкання, таким чином особи, які проживали разом з особою, що приватизує житло та мешкають в цьому приміщенні, не можуть не знати про зміну режиму власності квартири.

За вказаних обставин вважає, що позивачами було пропущений строк позовної давності, оскільки про порушене право вони дізнались у 2004 році, а з позовом до суду вони звернулись лише у 2023 році.

Крім того зазначає, що приватизація квартири № АДРЕСА_2 була здійснена відповідно до чинного законодавства .

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_1 та представник ОСОБА_1 адвокат Кириченко Г.В. позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Позивач ОСОБА_5 показав суду, що в червні 2023 року, він та члени його сім`ї через «Дію» в телефоні дочки довідались, що квартира АДРЕСА_2 в якій вони проживали протягом багатьох років приватизована відповідачкою , а вони виписані з квартири.

Позивач ОСОБА_1 показала суду, що в червні 2023 року до 10 числа довідалась про те , що вона , її неповнолітня дитина та батьки виписані відповідачкою з квартири АДРЕСА_2 в якій вони проживали протягом багатьох років. В цій квартирі вона проживає постійно з дворічного віку і по теперішній час. Вважає, що відповідач не повідомила їх про приватизацію квартири , скрила від них цей факт. порушивши право на приватизацію всіх осіб ,що проживали в зазначеній квартирі.

В судовому засіданні відповідач та її представник адвокат Мілінський І.М. проти позову заперечували, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_7 показала суду , що про приватизацію квартири АДРЕСА_2 позивачам достеменно відомо , оскільки спочатку приватизацію займався її зять ОСОБА_5 . Між ними була домовленість , що ОСОБА_6 та ОСОБА_26 придбають для неї однокімнатну квартиру ,щоб вона проживала окремо , а їм вона залишить зазначену трикімнатну квартиру. Позивачі виписувались із зазначеної квартири по своєму волевиявленню в 2004 році , а в 2005 році , вона як власниця зазначеної квартири надавала згоду на їх реєстрацію в цій квартирі.

Представник відповідача Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у позові просив відмовити посилаючись на те, що розпорядження міської ради було видано згідно чинного законодавства.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні проти вимог позивачів заперечувала, посилаючись на те, що позивачі достеменно знали про приватизацію квартири АДРЕСА_2 відповідачкою. ЇЇ батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не захотіли знайти спільну мову з бабусею ОСОБА_7 , вони іноді після сварок на незначний час залишали цю квартиру і йшли проживати до матері позивача ОСОБА_5 ОСОБА_27 чи знімали житло , але завжди повертались. Вони мали намір придбати однокімнатну квартиру для бабусі , щоб жити окремо , а самі хотіли залишитись проживати в вищезазначеній трикімнатній квартирі. Після сварки з ОСОБА_7 позивачі виписались із спірної квартири, а через деякий час знову прописались в ній і на момент прописки їм було відомо, що ОСОБА_7 є власником житла.

Свідок ОСОБА_28 показала суду, що проживає в одному будинку із сторонами по справі, вона на п`ятому поверсі, а позивачі і відповідач на четвертому. Сім`я Біликів іноді проживала на дачі. За приватизацію квартири АДРЕСА_2 їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_27 показала суду, що її син ОСОБА_5 після одруження став проживати в спірній квартирі АДРЕСА_2 . І син і його дружина ОСОБА_6 , їх дочка ОСОБА_1 , онука постійно проживають в цій квартирі, харчуються разом з відповідачкою ОСОБА_7 , відмічають свята.

Свідок ОСОБА_29 показала суду, що дружить з сім`єю ОСОБА_30 з 2000 року, часто бувала у них в гостях, і в той коли їх дочки були ще маленькими. Їй відомо , що в цій сім`ї завжди був загальний стіл з відповідачкою, вони спільно вели господарство , писали списки і купляли необхідні продукти харчування. ОСОБА_6 говорила, що буде приватизація квартири в якій вони проживають, але щось з приватизацією не вдалося. Про виписку позивачів з квартири їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_31 показала суду, що з сім`єю сторін вона знайома з 1989 року і завжди вважала їх однією сім`єю. Вона працюючи педіатром, допомагала лікувати дітей в цій сім`ї, у ОСОБА_6 вона робила манікюр. Нещодавно вона довідалась, що позивачі виписані з квартири в якій проживали. З приводу приватизації цієї квартири їй відомо, що і в квітні і в березні 2004 року позивачі проживали в спірній квартирі, оскільки вона приходила до них на день народження до дочки ОСОБА_32 , якій в кінці березня 2004 року виповнилось 16 років. Була вона і цій сім`ї і в квітні 2004року, вся сім`я ОСОБА_33 проживала в спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_34 показала суду, що довгий час є сусідкою сторін які проживають в квартирі АДРЕСА_4 , а вона проживає в квартирі АДРЕСА_5 . Відповідач ОСОБА_7 говорила, що цю квартиру хоче віддати дітям, аби їй купили однокімнатну квартиру. Їй відомо, що відповідач приватизувала квартиру, але позивачі постійно проживали в цій квартирі, іноді виїздили на незначний час. ОСОБА_7 прибирала в квартирі , готувала їжу для всієї сім`ї. Однак останні роки онука відповідачки ОСОБА_1 стала погано ставитись до ОСОБА_7 , ображати її..

З цих причин з листопада 2022 року ОСОБА_7 відокремилась від сім`ї, стала сама купляти для себе продукти і готувати їжу.

Свідок ОСОБА_35 показала суду, що відповідач розказувала їй про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , а також про те, що протягом останніх 3-4 років взаємовідносини в їх сім`ї погіршились, позивачі ображали її і тепер вона навіть окремо харчується .

Встановлені судом фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.04.2004 квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_7 , вказане свідоцтво було видане на підставі розпорядження від 01.04.2004 за № 205 (а.с. 58-59).

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 були зняті з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , 01.06.2023 на підставі заяви власника житла ОСОБА_7 (а.с.6-7, 50-55).

Встановивши фактичні обставини справи, з`ясувавши правові позиції сторін, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, та здійснюючи розгляд справи виключно в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, зазначає, що виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІV.

Оцінка наведених учасниками справи аргументів, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись з позовом до суду позивачі просили визнати ОСОБА_5 , ОСОБА_1 членами сім`ї наймача квартири за адресою АДРЕСА_1 , щодо вказаної вимоги суд зазначає наступне.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК України особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

При цьому позивачами не надано суду доказів, які б підтверджували особу наймача спірної квартири, що в свою чергу унеможливлює зробити висновок про членів сім`ї наймача квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання ОСОБА_5 , ОСОБА_1 членами сім`ї наймача квартири до задоволення не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації Комсомольської міської ради Полтавської області від 01.04.2004 та визнання недійсним та скасувати свідоцтво про право власності видане 01.04.2004 Комсомольською міською радою Полтавської області, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 345 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

У відповідності до положень частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ Ухвалою від 22.03.2017 у справі №752/12075/15-ц прийшов також до висновків, що згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації. Пунктом 18 Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

За положеннями ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. За змістом п. 4. Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї. які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_7 19.03.2004 року звернулась до органу приватизації з заявою про передачу у власність квартири АДРЕСА_2 та надала довідку з місця реєстрації про склад сім`ї відповідно до якої у вказаній квартирі зареєстрована лише ОСОБА_7 та розрахунок вартості надлишків загальної площі квартири, що приватизується (а.с.62-63).

Також судом встановлено, що за відомостями картотеки реєстраційного обліку ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (нині ОСОБА_23 ) з 30.06.2000 по 24.03.2004 та з 13.04.2005 і по 01.06.2023; ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) з 16.09.1982 по 24.03.2004 та з 26.01.2005 і по 01.06.2023; ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) з 24.06.1998 по 24.03.2004 та з 26.01.2005 і по 01.06.2023 (а.с. 73).

Відповідно до пункту 4 Положення № 396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Враховуючи, що станом на 2004 рік, коли здійснювалась приватизація, позивач ОСОБА_6 , як повнолітній член сім`ї не надавала заяву про згоду на проведення приватизації без її участі, при винесенні розпорядження органом приватизації було допущено порушення права позивача на безоплатне отримання у власність житла, в якому вона рахувалася постійним користувачем.

Так постійне проживання позивачів у квартирі АДРЕСА_2 підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: показами свідків допитаними в судовому засіданні, медичною карткою ОСОБА_36 в якій зазначена вищезазначена адреса, а також зафіксовано, що 26.05.2004 за вказаною адресою було викликано лікаря до хворої ОСОБА_6 (а.с.74-75).

Отже суд взявши до уваги встановлені у справі обставини, дійшов висновку, що оскаржене розпорядження органу приватизації житла Комсомольської міської ради № 205 від 01 квітня 2004 року про приватизацію квартири АДРЕСА_2 , є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки воно порушує права позивача на користування зазначеним житлом, оскільки на момент передачі спірної квартири у власність відповідачки позивачі користувались вказаною квартирою і постійно проживали в ній.

Враховуючи те, що на підставі незаконного розпорядження органу приватизації житла про приватизацію квартири було видано свідоцтво про право власності на житло серії від 01 квітня 2004 року на ім`я ОСОБА_7 , таке свідоцтво також підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Між тим, під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_7 подано суду заяви про застосування до спірних відносин строку позовної давності, в яких остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачами строку позовної давності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18 зроблено висновок про те, що: «За змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку потрібно розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. При визначенні початку перебігу строку позовної давності суду треба з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності».

У постанові від 01.03.2023 у справі № 147/1172/19-ц Верховний суд підтримав вищезазначену позицію та одночасно з цим наголосив, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини зазначив, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, рішення ЄСПЛ від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, рішення ЄСПЛ від 29.01.2013).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

03.04.2024 позивачі подали письмові пояснення щодо безпідставності заяви відповідача про застосування строку позовної давності, в яких зазначили, що дізнались про приватизацію квартири лише у червні 2023 року, коли звернулись до ЦНАП м. Горішні Плавні за довідкою про місце реєстрації і дізнались, що вони зняті з реєстрації на підставі заяви власника ОСОБА_7 та надали на підтвердження пропуску строку позовної давності витяги з реєстру територіальної громади про зняття з реєстрації від 05.06.2023, а отже вказаними письмовими доказами позивачі підтверджують те, що лише у 2023 році дізналися про приватизацію ОСОБА_7 квартири у 2004 році.

Втім, дані доводи сторони позивача не заслуговують на увагу, оскільки після зняття з реєстрації з квартири АДРЕСА_2 , у 2004 році, при цьому у 2005 році позивачі зареєстрували знову місце свого проживання за вказаною адресою, однак вже за згодою власника ОСОБА_7 .

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Для реєстрації особа подає: письмову заяву. Заява особи про реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи. Відповідно до Постанови КМУ №987 від 28.07.2004 у змісті заяви про реєстрацію місця проживання передбачена обов`язкова згода власника. Отже позивачі підписуючи заяву про реєстрацію місця проживання мали взяти згоду у власника квартири АДРЕСА_2 , а саме у ОСОБА_7 , що підтверджує факт того, що вони дізнались про порушення свого права ще у 2005 році.

Позивач ОСОБА_1 на час приватизації була неповнолітньою, але з досягненням повноліття в 2013 році жодним чином не цікавилась, який статус має житло в якому вона проживає. ОСОБА_1 мала можливість та обов`язок знати про стан своїх майнових прав, щодо квартири АДРЕСА_2 .

Отже, стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, однак позивачі звернулися до суду із даним позовом з пропуском строку позовної давності та не довели поважність причин її пропуску, а відповідач в установленому законом порядку звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст. ст.5,12,13, 264-266 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення орган приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання членами сім`ї наймача квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду.

Відомості, що не оголошуються:

Повне найменування позивачів: ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повне найменування відповідача: ОСОБА_7 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Т.О.Куц

Повний текст рішення виготовлено 10.06.2024