КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/7032/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивувала тим, що 04 червня 2013 року уклала з відповідачем шлюб, розірваний 30 травня 2023 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва. У шлюбі народжено спільних дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Сторони не досягли згоди щодо розміру аліментів, які батько має сплачувати на утримання дітей. Відповідач є працездатною особою, інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї на утриманні не має.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 червня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28 березня 2024 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього аліменти на користь позивача на утримання дітей в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що визнає позовні вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання дітей в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ними повноліття.

Пояснював, що з лютого 2022 року по теперішній час перебуває на військовій службі, що підтверджується витягом з наказу командира НОМЕР_1 Печерської бригади Національної гвардії України № 40 від 27 лютого 2022 року та довідки від 04 травня 2023 року. На даний час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У рішенні суду першої інстанції зазначено, що відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, однак він з таким твердженням не погоджується, оскільки перебуває на військовій службі і не міг фізично отримувати ані копії позовної заяви, ані ухвалу про відкриття судового провадження, ані повісток. За першої реальної можливості ОСОБА_1 27 червня 2024 року уклав договір про правову допомогу з адвокатом Гурез І.О., яка цього ж дня направила клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, натомість, 28 червня 2024 року судом першої інстанції було ухвалено рішення. Таким чином, ОСОБА_1 фізично не міг скористатися своїм правом та надати до суду заперечення щодо розміру аліментів, що заявлені позивачем до стягнення.

Вказував, що діти на теперішній час проживають разом з позивачем у Франції, яка отримує відповідні виплати на себе і дітей, а він приймає участь в житті синів в тій мірі, наскільки це можливо, та перераховує грошові кошти в добровільному порядку на рахунок позивача, про що надає квитанції. На даний час матір ОСОБА_1 - ОСОБА_6 проживає разом з онуками у Франції, допомагає у вихованні дітей, приймає участь у їхньому житті. Крім того, ОСОБА_6 є пенсіонеркою і він допомагає їй фінансово з огляду на те, що мати проживає за межами України. При від`їзді матері до Франції він надавав їй кошти для своїх дітей.

Наводив зміст ст. 51 Конституції України, ст. 18, 27 Конвенції про захист прав дитини, ст. 141, 150, 180, 181 СК України.

Зазначав, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано положення про те, що обов`язок утримувати дитину покладено на обох батьків. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження матеріального стану обох сторін, їх рівня доходів, наявності чи відсутності рухомого та нерухомого майна, банківські виписки щодо стану рахунків, наявності чи відсутності депозитних вкладів тощо. Також під час розгляду справи судом не встановлено склад сім`ї позивача та відповідача, їх матеріальний стан. Позивачем не було надано доказів на підтвердження власних доходів для можливості обрахунку фінансової участі матері в утриманні дітей.

Зазначав, що є військовослужбовцем та відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового зобов`язання входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового зобов`язання, одноразові додаткові види грошового зобов`язання. Таким чином, підрахунок із його доходу аліментів в розмірі 1/3 буде становити надмірний тягар для апелянта, дивлячись на те, що він повинен утримувати себе, допомагати матері, яка проживає разом з його дітьми.

Вважав, що при рівності обов`язку обох батьків утримувати дітей розмір аліментів підлягає встановленню на рівні 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що є розумним та не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом щодо захисту прав дітей. Вказаний розмір аліментів відповідатиме вимогам розумності, справедливості і співмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання дітей, суд першої інстанції врахував визначений законом обов`язок утримувати власних дітей та дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 28 березня 2024 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2013 року, розірваному рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року в справі № 752/4713/23 (а. с. 11 - 14).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9 - 10).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію витягу з наказу командира НОМЕР_1 Печерської бригади Національної гвардії України від 27 лютого 2022 року № 40, яким призначено солдата запасу ОСОБА_1 на військову службу з 27 лютого 2022 року та встановлено посадовий оклад за 5 тарифним розрядом (графа розміру посадового окладу в наказі не заповнена), надбавку за особливості проходження служби у відсотковому розмірі від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років (графа відсоткового розміру в наказі не заповнена);

копію довідки військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України від 04 травня 2023 року, згідно якої молодший лейтенант ОСОБА_1 призваний по мобілізації відповідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 до військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 з 27 лютого 2022 року, наказ № 40 с/ч;

копію довідки військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 02 червня 2024 року, згідно якої лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 24 квітня 2024 року по теперішній час;

фотокопію документа на ім`я ОСОБА_7 іноземною мовою, з перекладом з французької на українську мову за допомогою програми-перекладача;

копію пенсійного посвідчення ОСОБА_6 , 1952 року народження, яка отримує пенсію за віком;

копії платіжних інструкцій, згідно яких ОСОБА_1 здійснювались грошові перекази на ім`я ОСОБА_3 : 07 листопада 2022 року в розмірі 28050 грн., 18 квітня 2024 року в розмірі 10000 грн., 19 грудня 2022 року в розмірі 5025,13 грн., 19 грудня 2022 року в розмірі 30050 грн., з призначеннями платежів «переказ власних коштів».

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призначено справу до розгляду на 28 червня 2024 року, запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали подати відзив на позов (а. с. 19).

Згідно з інформацією, яка міститься в роздруківці відстеження трек-номера поштового відправлення № 290, це відправлення отримано 17 червня 2024 року за довіреністю (а. с. 21).

27 червня 2024 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Гурез І.О. через систему «Електронний суд» подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, з якому зазначено, що ОСОБА_1 не отримував позовну заяву з доданими до неї документами, оскільки перебуває на службі в ЗСУ в зоні бойових дій, і з метою повного та об`єктивного розгляду даної справи, формування правової позиції по справі, керуючись ст. 43, 49 ЦПК України, просила надати можливість ознайомитися з матеріалами справи з метою підготування відзиву та відкласти розгляд справи, який відбудеться 28 червня 2024 року, на іншу дату (а. с. 26 - 27).

Отже, оскільки в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази щодо особистого отримання відповідачем, який перебуває на службі в ЗСУ в зоні бойових дій, 17 червня 2024 року копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви із додатками, та враховуючи наявність клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, надання можливості ознайомитися з матеріалами справи з метою підготовки відзиву на позовну заяву, яке не було розглянуто судом першої інстанції та ухвалене рішення, причини неподання відповідачем доказів до суду першої інстанції визнаються апеляційний судом поважними, а відтак дані докази приймаються судом.

Апеляційний суд також враховує, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем, та їх оцінка є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, оскільки батько, що проживає окремо, зобов`язаний утримувати неповнолітню дитину, яка проживає з матір`ю, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітніх дітей, які проживають з позивачем.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню при визначенні розміру аліментів, потреб дітей даного віку, та за відсутності надання сторонами інших доказів щодо обставин, які підлягають встановленню при визначенні розміру аліментів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача.

При цьому судом першої інстанції, керуючись ч. 1 ст. 182 СК України враховано, що відповідач є працездатною особою, відомості про хвороби відповідача відсутні, інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб відповідач на утриманні не має.

Апеляційний суд погоджується з таким розміром аліментів, що є необхідним та достатнім розміром для забезпечення гармонійного розвитку двох дітей, відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності, дозволяє забезпечити стабільність щодо утримання дітей та їх гармонійного розвитку.

Доводи апеляційної скарги, що на утриманні відповідача, крім дітей, перебуває непрацездатна ОСОБА_6 , яка є особою пенсійного віку та наразі проживає у Франції разом зі своїми онуками, не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки із наданих ОСОБА_1 доказів не можна дійти висновку як про наявність родинних зв`язків з ОСОБА_6 , а саме, що вона є матір`ю відповідача, так і перебування її на утриманні ОСОБА_1 , зокрема, що ним передавались готівкові кошти та/або здійснювались безготівкові перекази на утримання непрацездатної матері.

Крім того, саме по собі досягнення ОСОБА_6 пенсійного віку не обумовлює необхідності її матеріального утримання, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів загального розміру її доходів.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач є військовослужбовцем та відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового зобов`язання входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового зобов`язання, одноразові додаткові види грошового зобов`язання, підрахунок із його доходу аліментів в розмірі 1/3 буде становити надмірний тягар для апелянта, та не враховуватиме мету аліментного зобов`язання, є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, з огляду на те, що в доказах, наданих відповідачем, відомості про розмір його доходу відсутні.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не з`ясовано матеріальний та фінансовий стан ОСОБА_3 , виконання нею свого зобов`язання по утриманню дитини, яка має рівні обов`язки з утримання, з огляду на те, що такі обставини не підлягають врахуванню судом при визначенні розміру аліментів на утримання дитини відповідно до ст. 182 СК України.

Апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги щодо добровільної участі ОСОБА_1 в утриманні дитини. Разом із тим, оскільки така допомога надається на розсуд відповідача і не є обов`язковою, для її стягнення у випадку припинення сплати немає законних засобів примусу, позивач має право стягнути із відповідача на свою користь аліменти в судовому порядку навіть у випадку добровільної їх сплати.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.