Дата документу 19.11.2024 Справа № 323/3412/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/3412/21
Провадження №22-ц/807/2051/24
Головуючий в 1-й інстанції - Звєздова Н.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Полякова О.З.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Колеснікової Тетяни Альбертівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 29 серпня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 в провадження судді Оріхівського районного суду Запорізької області Плечищевої О.В. надійшла вказана позовна заява, в якій позивачка ОСОБА_1 , просила: встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2001 року по 17 травня 2021 року; визнати за собою право власності: на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 ; на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 ; на 1/2 частку автомобіля марки «Ланос», державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 .

15.09.2023 позивачкою подано заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог, а саме: вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частки автомобіля DAEWOO LANOS. На задоволенні інших позовних вимог наполягає.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 2001 року по 17 травня 2021 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Разом з ними проживав син позивачки, 1999 року народження. Спільних дітей сторони не мають. З 2001 року сторони проживали у АДРЕСА_2 . У 2018 році на сумісні кошти сторони придбали житлові будинки АДРЕСА_1 . Впродовж сумісного проживання сторони мали спільний бюджет і позивачка приймала фінансову участь у придбанні житлових будинків. Позивачка працювала в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », кіоск № 1 , продавцем, а на теперішній час вона працює в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » без оформлення. Відповідач раніше працював на підприємстві «Агрокласс», на теперішній час працює на Лівому Запоріжжі В 4Д-9. Враховуючи, що спільне життя з відповідачем не склалося, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя - задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період часу з 2001 по 2017 рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 513 (п`ятсот тринадцять) гривень 15 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за отриману правничу допомогу у сумі 8 625 (вісім тисяч шістсот двадцять п`ять) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Колеснікової Тетяни Альбертівни подала апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід встановити до 2021 року, а суд першої інстанції не дослідив доказів позивача в цій частині, зокрема покази свідків, фотокартки. Нерухоме майно придбане під час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягає поділу між ними.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини, відповідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 91-93).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вище вказаний житловий будинок на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_2 (а.с.94)

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 95-97)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вище вказаний житловий будинок на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_2 (а.с.98)

Вказані договори купівлі-продажу є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку.

Згідно довідки ПАТ «Українська залізниця» відповідач ОСОБА_2 з 02.03.2007 року працює в Структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» регіональної філії «Придніпровська залізниця» і займає посаду старшого оглядача - ремонтника вагонів 7 розряду пункту технічного обслуговування вагонів Запоріжжя-Ліве. (а.с.86)

Згідно довідки про доходи відповідач отримав з липня 2021 по грудень 2021 рік включно, дохід у розмірі 116 357,12 грн. (а.с.87)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 4,5166 га. (а.с.88)

Згідно довідки АТ «Банк Кредит Дніпро» відповідачу було надані кредитні кошти у розмірі 41 300,00 грн. Станом на 11.09.2019 заборгованість погашена (а.с.89)

Згідно довідки АТ «Банк Кредит Дніпро» за банківським договором від 11.09.2019 відповідачу було надані кредитні кошти у розмірі 62 000,00 грн. Станом на 28.12.2021 заборгованість погашена (а.с.90)

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні представник відповідача визнав факт спільного проживання позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у період з 2001 року по 2017 рік, а тому такі вимоги підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2017 року по 2021 рік, то суд дійшов висновку, що свідчення свідків та декілька фотографій не дають підстав для визнання факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства. Свідки в судовому засіданні не змогли пояснити за які кошти були придбані будинки. Позивачка та її представник не надали суду належних, допустимих та безспірних доказів того, що позивачка з відповідачем проживали однією сім`єю з 2017 по 2021 рік, тобто вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачкою 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_1 , то суд виходив з того, що доведеною є обставина придбання вказаного майна за особисті кошти відповідача, під час його окремого проживання від позивачки. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти спільного проживання без реєстрації шлюбу у період по 2017 рік без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірних житлових будинків не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Враховуючи, що в судовому засіданні судом відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачки щодо факту спільного проживання її та відповідача у період часу з 2017 по 2021 року у зв`язку із відсутністю належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання сторін, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат на придбання будників, то суд не вбачав підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачкою 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки позивачкою жодних належних доказів суду надано не було.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Що стосується вимог позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю сторін у справі у період з 2001 року по 1 січня 2004 року, то слід зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11, ухваленій за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено КпШС України.

Враховуючи викладене у задоволенні вимог позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю сторін у справі у період з 2001 року по 1 січня 2004 року слід відмовити.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них майнових прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19).

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зроблено висновок, що: «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Зважуючи на позицію сторін у справі факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01 січня 2004 року по 2017 рік, не оспорюється та визнається.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 91-93).

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 95-97).

ОСОБА_3 є рідною тіткою саме позивачки у справі.

Згідно даних паспорту ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , з 08.11.2006 року також був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . Знятий з реєстрації лише 26.02.2019 року.

Свідок ОСОБА_4 в суді першої інстанції пояснила, що є дочкою позивачки ОСОБА_1 . Відповідач по справі є її вітчимом, але вона з дитинства називає його батьком. Батьки (позивачка та відповідач) з 2001 року по 2017 рік проживали разом як одна сім`я за адресою: АДРЕСА_2 . У 2017 році батьки купили два будинки за адресою: буд. АДРЕСА_3 . Будинки купили у тітки матері за спільні кошти батьків. У старому будинку мешкала вона разом з дитиною, у новому будинку - батьки: матір та вітчим. У своєму будинку батьки самостійно робили ремонт, речі купували разом. У старому будинку свідок самостійно за власні кошти робила ремонт. До 2021 року батьки майже не сварилися, жодних проблем не було. В середині 2021 року відповідач вигнав позивачку з будинку і вона деякий час проживала разом зі свідком та онукою. Пізніше відповідач вигнав їх і зі старого будинку, вони мешкали у сараї. В будинках відповідач змінив замки, в результаті чого вони не змогли забрати свої речі. Знає, що два будинки батьки купили за спільні кошти, оскільки працювали та відкладали кошти на купівлю будинку. Позивачка офіційно працювала у магазині та отримувала заробітну плату приблизно у розмірі 4 000 грн., відповідач працював на Укрзалізниці. У відповідача також є земельні паї, які він сам обробляє. Наразі вона не спілкується з відповідачем, її брат підтримує стосунки з ним

Свідок ОСОБА_5 , яка є подругою позивачки, пояснила суду, що вона товаришує з позивачкою та відповідачем з 2003 року, коли діти пішли у перший клас, і по теперішній час. Коли сторони жили у будинку по АДРЕСА_2 , то свідок разом зі своїм чоловіком часто бували у них в гостях, разом святкували свята. У 2017 році сторони переїхали на вулицю, на якій проживає свідок, і продовжували спілкуватися. Сторони жили як справжня сім`я, як родина. Відповідач не є рідним батьком дітей. Коли донька позивачки ОСОБА_6 народила дитину, то вона почала проживати окремо, в будинку поруч. Діти позивачки називали відповідача татом, а він до них відносився як до рідних дітей. Онучці покупав іграшки, дитяче харчування. Він дуже піклувався про онучку. Позивачка після роботи впоралась по дому, доглядала за городом. Сторони разом робили ремонт, наймали чоловіка який їм допомагав. У 2020 році свідок разом з чоловіком були у сторін вдома на дні народженні доньки позивачки ОСОБА_6 , сторони були разом як сім`я. Пізніше свідок дізналась, що відповідач пішов до іншої жінки. Свідку не відомо, що відповідач деякий час орендував квартиру в Оріхові, Запорізької області та проживав окремо від позивачки. Свідку не відомо, чи брались кредити у банку, як формувався сімейний бюджет сторін, який дохід сім`ї.

Свідок ОСОБА_7 , яка є подругою позивачки, пояснила суду, що позивача та відповідача знає давно. Свідок працювала разом з позивачкою у кіоску, коли позивачка разом з відповідачем проживала в будинку на АДРЕСА_2 . Сторони разом як сім`я прожили близько 20 років, вели спільне господарство. Свідок близько товаришувала із сім`єю, разом святкували дні народження, часто ходили у гості. Знає, що відповідач ОСОБА_2 зловживав алкогольними напоями, через що в сім відбувались скандали. До 2017 року сторони як сім`я проживали у буд. АДРЕСА_2 . У 2021 році тітка ОСОБА_1 продавала будинок по АДРЕСА_1 і сторони вирішили його придбати. Будинок по АДРЕСА_2 вирішили залишити сину позивачки - ОСОБА_8 . Хто був присутній при укладанні угоди, на кого оформлений будинок та за які кошти він був придбаний, свідок не знає.

Свідок ОСОБА_9 , яка є рідною сестрою відповідача, суду пояснила, що відповідач з позивачкою проживають разом приблизно з 2001 року. Свідок постійно допомагала сторонам: одягом, їжею, доглядала дітей. В сім`ї брата та позивачки часто були сварки. У 2000 році брат деякий час проживав у мами. Декілька разів сторони проживали окремо. Відповідач дуже любив дітей позивачки, відносився до них як до своїх рідних. У 2017 році відповідач переїхав жити окремо до м. Оріхів, Запорізької області, де проживав пів року. На сімейній нараді сім`я свідка вирішила допомогти відповідачу купити житло. Після цього відповідач накопичував кошти. Відповідач брав кредит у банку, але йому все одно не вистачало коштів на придання будинку, і свідок, разом з другою сестрою, вирішили позичити гроші на придбання будинку. Свідок позичила брату 30 000 грн. Також зазначила, що позивачка не давала кошти на придбання будинку, оскільки в неї була невеличка заробітна плата і всі кошти йшли на утримання дітей, оскільки рідний батько дітей їм не допомагав. Чи проживали разом як сім`я позивачка та відповідач у новому будинку, сказати не може, бо сторони часто проживали окремо, бо постійно сварились. Приблизно у 2021 році сторони остаточно перестали проживати разом. Позивачка з будинку вивезла майже всі речі, бо будинок був порожній. У 2007 році померла мати відповідача та свідка, кошти від продажу будинку, в якому проживала їх мати, були передані відповідачу. Свідок не знає, коли купувався будинок, чи під час їх спільного проживання, чи коли вони не мешкали разом, бо позивачка з відповідачем постійно сварились і часто проживали окремо. Коли позивачка переїхала у будинок, свідок не знає. Бачила в будинку речі позивачки. Скільки часу позивачка проживала у спірному будинку, сказати не може.

Узагальнюючи покази свідків, слід констатувати, що на момент придбання спірних будинків позивач і відповідач у справі жили однією сім`єю. Після придбання будинків в один із будинків вселилась позивачка з відповідачем, в інший донька позивачки. Вказані обставини додатково підтверджуються фотокартками, з яких вбачається зокрема, що ОСОБА_2 забирає онучку позивачки, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 до спільного з позивачкою будинку, також зафіксовано сімейні свята та будні, де позивач з відповідачкою разом у сімейній обстановці проводять час. Свідок ОСОБА_9 , яка є рідною сестрою відповідача у своїх показах зазначає, що сторони у справі остаточно розійшлися лише у 2021 році.

Враховуючи викладене вимоги позивача щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період часу з 01 січня 2004 року по 2021 рік є підтвердженими і підлягають задоволенню.

Докази надані відповідачем з приводу придбання спірних будинків за власні кошти, в повній мірі таких обставин не підтверджують, оскільки позика у розмірі 41000,00 грн. отримана ОСОБА_2 у вересні 2018 року, будинки придбані за ціною 145000,00 грн. 09.11.2018 року. Довідка про доходи відповідача за липень-грудень 2021 року не стосується періоду придбання спірної нерухомості. Доказів запозичення коштів у сестер ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідачем не надано.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене питання неодноразово було предметом вирішення Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 лютого 2019 року у справі № 522/4152/15-ц (провадження № 61-24264св18), від 13 лютого 2019 року у справі № 347/1292/16-ц (провадження № 61-12252св18), від 30 січня 2019 року у справі № 360/2244/15-ц (провадження № 61-18548св18).

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановивши, що позивач та відповідач тривалий час проживали без реєстрації шлюбу, як родина, працювали, а відповідно мали матеріальну можливість купити спірні будинки, що також підтверджено письмовими доказами, а відповідач не спростував презумпцію спільності права власності на будинки, придбані в період спільного проживання однією сім`єю з позивачкою, а також врахувавши відсутність доказів участі у придбанні спірної нерухомості сестер відповідача, колегія суддів доходить висновку про необхідність визнання спірних будинків спільною сумісною власністю сторін у справі та визнання за позивачкою права власності на частку будинків, в порядку поділу спірного майна.

Зважуючи на наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позову.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення позову і апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати по оплаті судового збору за подання позову у розмірі 1688,62 грн. (908,00+780,62), за подання апеляційної скарги 2026,34 грн. (908,00+780,62)*150%*0,8), а всього 3714,96 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Колеснікової Тетяни Альбертівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2024 року у цій справі скасувати. Прийняти нову постанову наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 у період часу з 01 січня 2004 року по 2021 рік.

Визнати спільною сумісною власністюнабутою за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 право власності на:

частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Врешті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 витрати по оплаті судового збору за подання позову у розмірі 1688,62 грн., за подання апеляційної скарги 2026,34 грн., а всього 3714,96 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 листопада 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

судді: І.В. Кочеткова

О.З. Поляков