КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/7762/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пилипчук Віталій Григорович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вер-Тас» про виключення майна з-під опису та арешту, визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про виключення майна з-під опису та арешту, визнання права власності на майно та просив суд: виключити з опису та арешту, накладеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пилипчуком В.Г. під час виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області №369/6092/20 від 31 січня 2022 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1, згідно з постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника від 24 листопада 2023 року, земельну ділянку площею 0,0374 га, кадастровий номер :01:019:5051, із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на вказану земельну ділянку, витребувавши її на його користь у ОСОБА_4 ; судові витрати покласти на відповідачів.

У січні 2024 року ОСОБА_3 було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої вказував, що згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року у справі № 2-3058/12-ц було визнано за ним в порядку спадкуванням за законом право власності на земельну ділянку площею 0,0770 га, кадастровий номер :01:019:0032, що розташована в с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського р-ну, Київської обл., яка належала ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказував, що незважаючи на те, що ОСОБА_5 помер, а він є його єдиним спадкоємцем, в 2015 року належна йому успадкована земельна ділянка була продана без його згоди і участі та в подальшому поділена відповідачем ОСОБА_4 .

Так, в результаті поділу вказаної вище земельної ділянки була утворена, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером :01:019:5051, яка належить позивачу, проте була зареєстрована за ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що належне йому право власності й надалі намагаються порушити шляхом продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:019:5051 з аукціону в рахунок боргів ОСОБА_4 , що проводиться в інтересах ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 вважає, що продаж земельної ділянки з прилюдних торгів ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в даній справі, а йому знадобиться звертатись із новим позовом до покупців спірної земельної ділянки, що ускладнить відновлення його порушеного права.

Відтак, ОСОБА_3 просив суд забезпечити позов шляхом зупинення продажу арештованого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,0374 га, кадастровий номер :01:019:5051, що розташована по АДРЕСА_1 , у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/6092/20 від 31 січня 2022 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Зупинено продаж арештованого майна, а саме: земельної ділянки, кадастровий номер :01:019:5051, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальною площею: 0,0374 га, у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/6092/20 від 31 січня 2022 року.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що зупинення судом стягнення на підставі виконавчою документа може застосовуватись судами лише як захід забезпечення позову при розгляді справ щодо оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Апелянт вказує, що ОСОБА_3 заявляючи про те, що він є власником земельної ділянки на підставі рішення суду від 22 березня 2017 року у справі № 2-3058/12, не надає жодних підтверджень, зокрема, витягу з державного реєстру речових прав. Крім того, позивач не надав жодного документу в підтвердження того, що він позбавлений можливості виконати рішення суду № 2-3058/12 та зареєструвати за собою право власності, як цього вимагає чинне законодавство України. Натомість до позову надано лише копію рішення суду у справі №2-3058/12, яке з 2017 року так і не виконане.

Крім того, апелянт звертає увагу, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не переконався в тому, що позивач ОСОБА_3 є саме тією особою, що вказана у резолютивній частині рішення № 2-3058/12, адже в такому рішенні окрім прізвища, імені та по батькові відсутні інші ідентифікуючі ознаки особи. Немає ані РНОКПП, ані дати народження, ані місця проживання. Відтак, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 є власником спірної земельної ділянки на припущеннях.

Наголошує, що позивач не надав жодного доказу того, що між ним та відповідачами існує спір. Протягом семи років він не вчиняв жодних дій, спрямованих на захист свого порушеного права.

Також в апеляційній скарзі представник апелянта ОСОБА_2 наголошує, що у позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_4 один і той же адвокат - Бураков І.О. В силу приписів статей 60 та 61 ЦПК України Бураков І.О. не може бути представником одночасно і позивача і ОСОБА_4 , оскільки очевидним є конфлікт інтересів, а у ОСОБА_7 виникають обґрунтовані сумніви в тому, що між адвокатом Бураковим І.О. та ОСОБА_3 дійсно наявний договір про надання правової допомоги, на підставі якого виписано ордер, оскільки інтереси позивача суперечать особистим інтересам його адвоката, який є чоловіком ОСОБА_4 та заявляє, що є співвласником земельної ділянки, що набута у шлюбі.

Оскаржувана ухвала фактично зупиняє реалізацію ОСОБА_8 права на виконання рішення Київського апеляційного суду у справі № 369/6092/20, що набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_4 на її користь збитків у розмірі 1911 240,62 грн. Іншого майна, на яке можливо звернути стягнення у ОСОБА_4 немає, а відтак іншого способу виконати рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 збитків у розмірі 1 911 240,62 грн, окрім як реалізувавши земельну ділянку кадастровий номер :01:019:5051, не існує.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 , адвокат Каленська М.А. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити у вказаній справі нове судове рішення про залишення без задоволення поданої ОСОБА_3 заяви про забезпечення позову.

Свої доводи мотивувала тим, що у сторони стягувача - ОСОБА_1 є сумніви, що саме ОСОБА_3 звертався до суду із вказаним позовом, що ним дійсно вживалися дії направлені на подачу заяви про забезпечення позову. Крім того оскаржуваною ухвалою порушуються права ОСОБА_1 на виконання рішення про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів.

Інші належним чином повідомлені учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 146-149, 154 -161) до суду апеляційної інстанції не з`явилися. Представником ТОВ «Вер-Тас» Мазуренком Д.В. подано заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 150).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву про забезпечення позову ОСОБА_3 , подану 05 січня 2024 року представником Бураковим І.О. , та задовольняючи її, дійшов висновку про обґрунтованість наведених у ній доводів, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Дії відповідачів є реальними і підтверджуються, зокрема відомостями з виконавчого провадження, публікацією в системі Prozorro про продаж земельної ділянки.

Обґрунтовуючи вказаний висновок суд зазначив, що в разі не забезпечення позову можуть бути порушені речові права позивача ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, право власності на яку за ним визнано згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року у справі № 2-3058/12 і яке набрало законної сили, а рішення у справі № 2-3058/12 може залишитись без виконання.

Також суд зазначив, що належне ОСОБА_3 право власності і надалі намагаються порушити, шляхом продажу земельної ділянки, кадастровий номер :01:019:5051, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , загальною площею: 0,0374 га, з аукціону, в рахунок боргів ОСОБА_4 , що проводяться в інтересах ОСОБА_1 .. Приватний виконавець Пилипчук В.Г. незважаючи на наявну у нього інформацію щодо придбання майна у шлюбі і приналежності Буракову І.О. частини майна, без проведення огляду земельної ділянки і входження до неї, без з`ясування меж ділянки і розташування на ній житлового будинку, передав земельну ділянку на реалізацію окремо від житлового будинку, прилюдні торги призначенні на 10 січня 2024 року.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У частині десятій статті 150 ЦПК Українипередбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що "під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами".

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін.

Так, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 враховує вище вказані норми процесуального законодавства, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, а також обставини, які викладені позивачем при звернення до суду із вказаним позовом та доходить висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову.

Так, із обставин, викладених в позовній заяві ОСОБА_3 вбачається, що за ним згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року у справі № 2-3058/12-ц було визнано в порядку спадкуванням за законом право власності на земельну ділянку площею 0,0770 га, кадастровий номер :01:019:0032, що розташована в с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського р-ну, Київської обл., яка належала ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане рішення набрало законної сили та підлягає виконанню.

Разом із тим приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пилипчуком В.Г. під час виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області №369/6092/20 від 31 січня 2022 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1, було вчинено опис та накладено арешт на майно боржника ОСОБА_4 від 24 листопада 2023 року, в тому числі на земельну ділянку площею 0,0374 га, кадастровий номер :01:019:5051, із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що вказана земельна ділянка є частиною земельної ділянки площею 0,0770 га, кадастровий номер :01:019:0032, що розташована в с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського р-ну, Київської обл., та яка належала померлому ОСОБА_5 , тобто земельною ділянкою право власності на яку за ним визнано в судовому порядку.

З урахуванням того, що між позивачем у даній справі ОСОБА_3 та відповідачами у справі ОСОБА_9 та ОСОБА_1 виник спір з приводу належності спірної земельної ділянки і позивачем подано позов про виключення вказаної земельної ділянки з під арешту та визнання за ним права власності, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про забезпечення позову, оскільки даний спосіб забезпечення позову прямо передбачений п.5 ч.1 ст. 150 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 відсутній спір щодо вказаного майна, оскільки їх представляє один і той самий адвокат - Бураков І.О., який є чоловіком останньої, не можуть слугувати підставою для скасування оспорюваної ухвали, оскільки зазначені обставини підлягають перевірці при вирішенні спору по суті.

Посилання апелянта на те, що вказаною ухвалою суд зупинив виконання рішення суду в частині стягнення коштів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , також не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки виконання вказаного рішення суду - продажу спірної земельної ділянки для задоволення вимог стягувача ОСОБА_1 , в разі доведення ОСОБА_3 позовних вимог призведе до порушення його прав власника майна, тобто порушення його прав, гарантованих ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Отже, розглядаючи подану ОСОБА_3 заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 липня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв