ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1566/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2144/24 Категорія: 311020000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Гончар Н.І.
секретар Широкова Г.К.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.07.2024 (повний текст складено 25.07.2024, суддя в суді першої інстанції Годік Л.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в :

у квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, яким, після послідуючого уточнення, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 37 199,13 грн. без утримання з цих сум податків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2023 по 26.03.2024 у розмірі 73 918,06 грн. без утримання з цих сум податків та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування вимог указано на те, що ОСОБА_1 з 08.11.2013 по 25.09.2023 працював в ТОВ «Дієса» на посаді ревізора.

25.09.2023 згідно наказу № Z00/22/09/009 від 22.09.2023 позивача звільнено із займаної посади Ревізор Департаменту безпеки Контрольно-ревізійного відділу за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

У наказі про припинення трудового договору вказано: виплатити компенсацію за 9 невикористаних календарних днів відпустки. Починаючи з липня 2023 року ТОВ «Дієса» не здійснювало виплату позивачу заробітної плати. У день звільнення заробітна плата та компенсація за невикористані дні відпустки позивачу також виплачена не була.

Так відповідно до довідки про дохід від 29.05.2024 сума до виплати (після утримання податків та зборів) за липень 2023 року складає 12 953,82 грн., за серпень 2023 року 14 207,45 грн.

Відповідно до розрахункового листка за серпень 2023 року зазначено заборгованість за підприємством перед позивачем: оплата відпустки - 13 126,33 грн., оплата за середнім заробітком - 2 761,60 грн., оплата простою (не з вини працівника) - 1 761,08 грн. Усього нараховано по п.1, п.2, п.3 - 17 649,01 грн. З вказаної суми утримано військовий збір (264,74 грн.) та пдфо (3 176,82 грн.). Борг за підприємством на початок місяця після утримання податків та зборів - 12 953,82 грн. Борг за підприємством на кінець місяця - 27 161,27 грн. Отже загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за липень та серпень, яка нарахована, але не виплачена позивачу складає 27 161,27 грн.

Як вбачається з наданих відповідачем документів, останнім надано відомості про заробіток позивача по серпень 2023 року включно. Проте трудовий договір припинено 25.09.2023. Отже в наданих документах не відображено відомості про нараховану позивачу заробітну плату за вересень 2023 року по 25.09.2023, у зв`язку з чим позивачем самостійно розраховано суму заробітної плати за вказаний період.

Так, як вбачається з довідки про дохід від 29.05.2024 сума до виплати (після утримання податків та зборів) за липень 2023 року складає 12 953,82 грн., за серпень 2023 року - 14 207,45 грн. Отже середня заробітна плата позивача, виходячи з нарахувань за останні два повних календарних місяці роботи, складає 13 580,64 грн.

У вересні 2023 року останнім робочим днем позивача було 25.09.2023, то заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати за вересень 2023 року складає 10 037,86 грн. (13 580,64 /23 (кількість робочих днів)*17 (кількість фактично відпрацьованих днів у серпні). Таким чином, заборгованість із заробітної плати за липень, серпень, частину вересня складає 37 199,13 грн. (12 953.82 +14 207,45грн. +10 037,86 грн.).

Як вбачається з виписки по картковому рахунку позивача у травні 2023 року йому сплачена заробітна плата у розмірі 12 944,82 грн., у червні 2023 року 12 447,03 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 564,26 грн., отже компенсація за час затримки розрахунку становить: 12 944,82 грн. (заробітна плата за травень 2023 року) + 12 447,03 грн. (заробітна плата за червень 2023 року) / (23 (кількість робочих днів у травні 2023 року) + 22 (кількість робочих днів у червні 2023 року)) = 73 918,06 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.07.2024 позов у справі задоволено з посиланням на обґрунтованість доводів позивача стосовно неналежного розрахунку з ним при звільненні з боку відповідача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 27.08.2024 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, просить рішення суду скасувати стосовно зазначених позовних вимог, які новим рішенням відхилити.

В обґрунтування вказано на те, що позивач пропустив строки звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

24.04.2024 Господарський суд м. Києва постановив ухвалу, якою затвердив план санації ТОВ "Дієса" до відкриття провадження про банкрутство та встановив, що з початку військової агресії проти України заявник має ряд форс-мажорних обставин, що підтверджуються відповідними сертифікатами, які істотно ускладнили можливість відповідача виконувати свої зобов`язання. Отже невчасна виплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталося внаслідок об`єктивних обставин непереборної сили.

Також ухвалою від 24.04.2024 про затвердження досудової санації встановлено, що збройною агресією рф відповідачу завдано істотні збитки на є 26 582 675,97 дол. США.

Також рішенням суду у справі №760/29187/23 установлено, що невиплата заробітної плати у встановлені строки у відповідача мала місце внаслідок дії обставин непереборної сили.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Корольова Ю.В. проти її доводів заперечила та зазначила, що аргументи скаржника не свідчать про незаконність чи необґрунтованість висновків суду першої інстанції у цій справі. З цих підстав просила апеляційний суд відхилити вимоги скаржника та залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ураховуючи межі апеляційного оскарження за скаргою відповідача, рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку лише стосовно вирішення позовних вимог про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював з 08.11.2013 на посаді ревізора Департаменту безпеки, Контрольно-ревізійний відділ у відповідача.

25.09.2023 він був звільнений з посади на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом №Z00/22/09/009 від 25.09.2023, за власним бажанням.

При звільненні ОСОБА_1 не було виплачено заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 27 161,27 грн., що підтверджується розрахунковим листком за серпень 2023 року.

Разом з тим, як вбачається з наданих відповідачем документів, останнім надано відомості про заборгованість по серпень 2023 року включно. Проте, трудовий договір з позивачем припинено 25.09.2023. Отже в наданих документах не відображено відомості про нараховану позивачу заробітну плату за вересень 2023 року по 25.09.2023, у зв`язку з чим позивачем самостійно розраховано суму заробітної плати за вказаний період.

Так, як вбачається з довідки про дохід від 29.05.2024, сума до виплати (після утримання податків та зборів) за липень 2023 року складає 12 953,82 грн., за серпень 2023 року - 14 207,45 грн. Отже, середня заробітна плата позивача, виходячи з нарахувань за останні два повних календарних місяці роботи, складає 13 580,64 грн.

Враховуючи те, що у вересні 2023 року останнім робочим днем позивача було 25.09.2023, заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати за вересень 2023 року складає 10 037,86 грн. (13 580,64 / 23 (кількість робочих днів)*17 (кількість фактично відпрацьованих днів у серпні). Таким чином, заборгованість із заробітної плати за липень, серпень, частину вересня складає 37 199,13 грн. (12 953,82 грн. + 14 207,45грн. + 10 037,86 грн.).

Крім того, позивачу не виплачена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26.09.2023 по 26.03.2024 у розмірі 73 918,06 грн.

Як стверджує позивач, до теперішнього часу суми, що йому належать, відповідачем не виплачені, що обумовило звернення з цим позовом до суду.

Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Згідно ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст.21, 24 ЗУ «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Як передбачено ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказів належної виплати заробітної плати позивачу при звільненні у встановлені законодавством строки відповідачем не надано, що при апеляційному перегляді справи під сумнів не ставиться.

Так у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

26.06.2019 ВП ВС ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц в якій прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

ВП ВС вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У цій справі судом встановлено, що з боку відповідача, як роботодавця, мала затримка розрахунку при звільненні з працівником-позивачем, що сторонами визнається.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач вказав, що невчасна виплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталася внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан). Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до ст. ст. 14, 141 ЗУ «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

Відповідач посилається на сертифікати Київської торгово-промислової палати, видані ТОВ «ДІЄСА», про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) щодо певних обов`язків (зобов`язань).

На підтвердженням скрутного фінансового становища відповідач вказав на процедуру затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство, що розглядається Господарським судом м. Києва у справі №910/12677/23.

Відповідачем надані звіти ТОВ «ГЕО ФІНАНС ГРУП» про оцінку збитків, завданих ТОВ «ДІЄСА" «наслідок втрати необоротних активів (основних засобів), що обліковувалися на субрахунках 103, 104, 106, 1121, оборотних активів (товарів) та упущеної вигоди від неодержаного прибутку внаслідок втрати товарів, які зберігалися за адресами: АДРЕСА_1 (сума збитків 892 366,08 дол. США); Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Запорізьке шосе, 2 (сума збитків 680 376,14 дол. США); Донецька обл., м. Маріуполь, просп. Леніна, 149 (сума збитків 600 687,25 дол. США); Донецька обл., м. Маріуполь, просп. Металургів, 100 (сума збитків 719 854,33 дол. США); Донецька обл., м. Маріуполь, просп. Перемоги, 21 (сума збитків 666 907,08 дол. США); Херсонська обл., м. Херсон, просп. Ушакова, 43 (сума збитків 608 037,72 дол. США); Харківська обл., м. Харків, пл. Захисників України (площа Повстання), буд 7/8 (сума збитків 461 580,51 дол. США); Херсонська обл., м. Херсон, просп. 200 років Херсона, 30 (сума збитків 756 118,08 дол. США); Харківська обл., Харківський р-н, с. Циркуни, вул. Кутузівська, 19-б (сума збитків 664 642,66 дол. США); Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Хламенюка, 7 (сума збитків 506 011,96 дол. США); Київська обл., м. Ірпінь, вул. Т.Шевченка, 7 (сума збитків 355 457,91 дол. США); м. Київ, пр. Правди, 47, БТРЦ «RETROVILLE» (сума збитків 662 454,84 дол. США); Херсонська обл., м. Херсон, вул. Залаегерсег, 18 (сума збитків 1 197 921,83 дол. США); Київська обл., м. Буча, бульв. Л.Бірюкова, 2 (сума збитків 564 338,81 дол. США); Київська обл., Броварський р-н, с. Квітневе, вул. Гоголівська, 1-А (сума збитків 17 245 920,75 дол. США).

Із долученої відповідачем постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 24.01.2024 у справі №760/29187/23 за фактом вчинення генеральним директором ТОВ «ДІЄСА» адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП (щодо додержання вимог законодавства у сфері оплати праці) вбачається, що за результатом розгляду адміністративних матеріалів судом закрито провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати в розмірі 37 199,13 грн., суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що на день звільнення позивача відповідач не провів належний розрахунок по заробітній платі, що під сумнів сторонами при апеляційному перегляді справи не береться.

Доводи і вимоги апеляційної скарги відповідача стосуються оскарження рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ТОВ середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у порушення статті 116 КЗпП України позивачу не було проведено всіх виплат, які належить йому виплатити при звільненні, тому відповідно до статті 117 КЗпП України з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до розрахунку позивача, який відповідачем не спростовано.

Проте за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Отже загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (пункт 57 постанови ВП ВС від 26.10.2022 у справі № 905/857/19).

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

У листі від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

24.03.2022 набрав чинності ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом свідчать про те, що відповідач, заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначав, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини ТОВ «ДІЄСА», а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан).

Відповідачем належними та допустимими доказами доведено про перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань.

Відповідачем надано докази отриманих товариством збитків, а саме вищевказані звіти ТОВ «ГЕО ФІНАНС ГРУП» про оцінку збитків, завданих ТОВ «ДІЄСА» внаслідок втрати необоротних активів (основних засобів), що обліковувалися на субрахунках 103, 104, 106, 1121, оборотних активів (товарів) та упущеної вигоди від неодержаного прибутку внаслідок втрати товарів, які зберігалися за наведеними адресами.

Після початку військової агресії за певними контрагентами, в тому числі тими, що включені до плану санації, ТОВ «ДІЄСА» отримав сертифікати, що засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Із долученого до матеріалів апеляційної скарги сертифіката №3000-240827 від 23.04.2024 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вбачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ТОВ «ДІЄСА» щодо обов`язку (зобов`язання) за статтями 94 та 115-117 КЗпП України, статтями 1 та 24 ЗУ «Про оплату праці», з урахуванням статті 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці. Вживати, всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12.03.2022 .

Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12.03.2022; дата закінчення: тривають на 23.04.2024.

Отже унеможливлення виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: збройна агресія рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Таким чином у трудових правовідносинах між сторонами з 12.03.2022 виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.

З матеріалів справи вбачається, що сторона відповідача під час судового розгляду справи доводила обставини про перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність ТОВ «ДІЄСА» і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань, а також обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як на підставу для звільнення від відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні позивача.

Сторона відповідача з метою доведення форс-мажорних обставин саме для конкретного випадку звернулась до Торгово-промислової палати України.

Наявність форс-мажорних обставин щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ «ДІЄСА» за статтями 94 та 115-117 КЗпП України, статтями 1 та 24 ЗУ «Про оплату праці», з урахуванням статті 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» засвідчується сертифікатом Київської торгово-промислово палати №3000-240827 від 23.04.2024.

Апеляційний суд враховує, що у сертифікаті №3000-240827 від 23.04.2024 визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 12.03.2022, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін лише 25.09.2023.

Отже, між обставинами непереборної сили, які засвідчені сертифікатом №3000-240827 від 23.04.2024, та неможливістю належного виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язку зі своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача є причинно-наслідковий зв`язок.

Сертифікат №3000-240827 від 23.04.2024 Київської торгово-промислово палати про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий ТОВ «ДІЄСА», колегія суддів апеляційного суду визнає належним та допустимим доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування у справі, яка переглядається, а неможливість його подання до суду першої інстанції об`єктивно не залежали від відповідача.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, якими підтверджується, що у трудових правовідносинах між відповідачем ТОВ «ДІЄСА» та його працівниками, зокрема ОСОБА_1 , з 12.03.2022 виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ «ДІЄСА» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що вимоги позивача у справі про стягнення з ТОВ «ДІЄСА» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася з вини ТОВ «ДІЄСА».

Отже доводи апеляційної скарги відповідача, з урахуванням меж апеляційного перегляду справи, дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.07.2024 в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.07.2024 у даній справі слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та прийняти постанову, якою зазначені позовні вимоги відхилити.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог частина 2 статті 141 ЦПК України.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишені без задоволення судовий збір не відшкодовується та покладається на особу, яка подала позов до суду, а тому рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.07.2024 в частині стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь позивача ОСОБА_1 витрат з оплати судового збору в сумі 968,96 грн. слід скасувати.

Понесені відповідачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) за подання апеляційної скарги у розмірі 1 453,44 грн., вимоги якої задовольняються, слід покласти на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.07.2024 у даній справі в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.07.2024 у даній справі скасувати в частині стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 968,96 грн.

У решті рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.07.2024 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДІЄСА» 1 453,44 грн. судового збору за апеляційний перегляд справи.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 20.11.2024.

Суддя-доповідач

Судді