ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 676/2246/22

провадження № 61-18175св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2023 року у складі суддіСеменюк В. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Позов обґрунтований тим, що вона була власником домоволодіння та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, які розташовані на АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1545 га, яка розташована в АДРЕСА_1.

19 листопада 2015 року вона уклала з ОСОБА_2 договір довічного утримання, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А. О. та зареєстрований в реєстрі за № 717.

За умовами цього договору позивач передала, а ОСОБА_2 отримала у власність її домоволодіння та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га, які розташовані на АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1545 га, яка розташована в АДРЕСА_1.

Вона змушена була укласти цей договір, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, дітей у неї не було, вона залишилася одинокою та хворою. Здійснювати за нею постійний догляд не було кому.

До неї стала заходити відповідач, яка приносила їй продукти, ліки, здійснювала догляд, тим самим увійшла їй у довіру. Вважала, що ОСОБА_2 буде її належно доглядати, а тому уклала з нею договір довічного утримання.

Спочатку ОСОБА_2 частково виконувала свої зобов`язання з її утримання, проте надалі перестала цікавитись її життям. Інколи до неї приходила мати ОСОБА_2 та приносила якусь їжу.

Вона проживала фактично одна, доглядала господарство, готувала собі їжу, купувала ліки.

За спірним договором відповідач зобов`язувалася забезпечити її житлом шляхом довічного проживання в кімнаті площею 15 кв. м, позначену на плані технічного паспорта під літ. «1-4».

Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала.

Відповідач стала проживати разом зі своєю сім`єю у вказаному будинку, а її відселили в холодне приміщення на веранді, де їй приходилося до цього часу проживати. З початку війни у 2022 році ОСОБА_2 поселила в будинок переселенців із собакою, належного їй догляду не забезпечувала, не купувала ліки, одяг та взуття. Вона за власний рахунок купувала собі продукти харчування, ліки та повертала відповідачу кошти за продукти і ліки, які та інколи купувала у місті на її прохання.

У травні 2022 року вона вимушена була перейти проживати до своєї сестри за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначену допомогу в сумі 1 700,00 грн щомісячно відповідач не надавала. Вказані кошти почала виплачувати лише після того, як позивач переїхала жити до своєї сестри і після того, коли вже справа знаходилась у суді, проте ОСОБА_1 від отримання вказаних коштів відмовилася.

Враховуючи, що відповідач протягом тривалого часу не виконувала свої зобов`язання за договором довічного утримання та не має бажання їх виконувати надалі, ставить неправомірні претензії щодо її спілкування з сусідами, лікарями, обмежує доступ до неї інших людей, за допомогою до яких їй доводиться звертатись, оскільки потребує постійного належного догляду, позивач просила розірвати договір довічного утримання від 19 листопада 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2023 року, яке залишене без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року, позов задоволено.

Договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 19 листопада 2015 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А. О. та зареєстрований в реєстрі за № 717, розірвано.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення судів мотивовані тим, що відповідач не довела факт належного виконання нею своїх зобов`язань за договором довічного утримання, тому наявні підстави для розірвання цього договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 509/513/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 753/10508/18, від 13 лютого 2023 року у справі № 279/573/22, від 14 лютого 2018 року у справі № 686/2676/15-ц, від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19, від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17, від 22 червня 2022 року у справі № 755/14034/20; порушивши норми процесуального закону, суди не взяли до уваги, що рішення у цій справі впливає на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 , який не був залучений до участі у справі.

Відчужувач має доводити факт порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання. Проте позивач не надала суду доказів істотного порушення відповідачем умов спірного договору, що є її процесуальним обов`язком.

Умови спірного договору щодо забезпечення житлом, їжею, одягом, взуттям, ліками відповідач виконувала належним чином.

Щодо матеріального забезпечення ОСОБА_1 , то за змістом спірного договору в неї відсутній такий обов`язок, як щомісячно надавати ОСОБА_1 допомогу в сумі 1 700,00 грн.

Суд першої інстанції вийшов за межі обставин і підстав розірвання договору довічного утримання і почав встановлювати обставини, які не зазначені в позові.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового та необґрунтованого висновку про те, що відповідач не виконувала своїх зобов`язань за договором довічного утримання щодо надання позивачу догляду у вигляді безоплатного довічного проживання у визначеній житловій кімнаті та належного забезпечення продуктами харчування, одягом та взуттям, необхідними ліками та медичною допомогою на визначену суму.

Аргументи інших учасників справи

У березні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, у якому позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що у вересні 2021 року ОСОБА_2 переїхала в будинок разом зі своїми дітьми. Її відселили в холодне приміщення на веранду. Проте за спірним договором вона зобов`язувалась забезпечити її житлом шляхом безоплатного довічного проживання в кімнаті площею 15,0 кв. м позначену на плані технічного паспорта під літ. «1-4».

Відповідач не забезпечувала її належними продуктами, ліками, одягом та взуттям.

Отже, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення (зупинення його дії)Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2023 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення (зупинення його дії) Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2023 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року.

У жовтні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченоїпунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір довічного утримання, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А. О. та зареєстрований в реєстрі за № 717.

Відповідно до умов цього договору відчужувач ОСОБА_1 передала набувачу ОСОБА_2 у власність домоволодіння та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0,25 га, які розташовані на АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1545 га, яка розташована в АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 11 договору довічного утримання ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання надавати їй догляд у вигляді безоплатного довічного проживання у відчужуваному домоволодінні та зберегти в її безоплатному довічному користуванні житлову кімнату площею 15,0 кв. м позначену в технічному паспорті на домоволодіння літ. «1-4»; щотижневого забезпечення відчужувача продуктами харчування, шляхом організації їх доставлення за місцем її проживання та оплати їх вартості, вартість продуктів визначається, виходячи з середніх цін на продукти у період їх придбання; забезпечення, придатного для носіння одягом та взуттям; щотижневого надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, в міру їх виникнення, поточний ремонт домоволодіння - не рідше одного разу на 5 років; витрат на придбання для відчужувача лікарських засобів на підставі, виданих лікарями рецептів та лікування; надання відчужувачу медичної допомоги вдома лікарями загального профілю, а також лікарями-спеціалістами (діагностичне обстеження, процедури, маніпуляції, консультування, уколи, масаж та інше); забезпечення послугами адвокатів та нотаріусів; користування земельними ділянками, відповідно до їх цільового призначення; додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; зберігати корисні властивості землі; дотримуватись правил добросусідства; забезпечувати вільний доступ для ремонту та експлуатації інженерних мереж і споруд на них, що знаходиться в межах земельної ділянки; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та місцевого самоврядування дані про стан і використання земельної ділянки, у порядку встановленому законом.

Згідно з пунктом 13 цього договору за домовленістю сторін вартість матеріального забезпечення (їжі, догляду, одягу, необхідної допомоги) визначена в сумі 1 700,00 грн щомісячно.

У листопаді 2015 року, ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на вказане нерухоме майно і переїхала з чоловіком проживати до вказаного будинку.

У 2018 році у зазначений будинок переїхали проживати дочка відповідача ОСОБА_4 з сім`єю (чоловіком та дитиною).

Після укладення спірного договору, ОСОБА_2 частково виконувала свої зобов`язання за доглядом та утриманням ОСОБА_1 . По домовленості і за кошти позивача відповідач купувала продукти харчування, ліки, одяг, взуття, приносила городину, урожай із саду. Інколи до позивача приходила мати ОСОБА_2 , яка приносила їй домашні страви.

ОСОБА_1 проживала в кімнаті площею 15 кв. м позначену на плані технічного паспорта літ. «1-4».

Надалі позивач переселилася в інше приміщення (утеплену веранду), де проживала до переїзду в будинок сестри.

У травні 2022 року ОСОБА_1 переїхала проживати до своєї сестри за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок непрацездатності та похилого віку.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Тому зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення набувачем передбачених договором дій. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття, не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину в судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування приписів статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 18 травня 2022 року у справі № 759/10079/19-ц та від 04 липня 2024 року у справі № 756/11502/21.

Згідно з частинами першою, другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи умови договору довічного утримання, а також встановлені у справі обставини, керувалися тим, що істотними умовами договору довічного утримання сторони визначили: надання позивачу догляду у вигляді безоплатного довічного проживання у визначеній житловій кімнаті, належне забезпечення продуктами харчування, одягом та взуттям, необхідними ліками та медичною допомогою на визначену суму.

Задовольняючи позов про розірвання договору довічного утримання, суди першої та апеляційної інстанцій, врахували правову природу цього договору, проаналізували умови договору довічного утримання, приписи статті 755 ЦК України та підстави позову, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність належного виконання відповідачем умов договору, які закріплені сторонами у пунктах 11-13 договору довічного утримання.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та надання їм правової оцінки.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. Разом з тим відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд.

Доводи касаційної скарги про те, що за змістом спірного договору у ОСОБА_2 відсутній обов`язок щомісячно надавати ОСОБА_1 допомогу в сумі 1 700,00 грн, Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідно до пункту 13 цього договору за домовленістю сторін вартість матеріального забезпечення (їжі, догляду, одягу, необхідної допомоги) визначена в сумі 1 700,00 грн щомісячно.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження

№ 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 509/513/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 753/10508/18, від 13 лютого 2023 року у справі № 279/573/22, від 14 лютого 2018 року у справі № 686/2676/15-ц, від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19, від 22 червня 2022 року у справі № 755/14034/20, Верховний Суд відхиляє, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У касаційній скарзі заявник посилалася на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17, оскільки суди не взяли до уваги, що рішення у цій справі впливає на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 , який не був залучений до участі у справі.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17 зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Стороною договору довічного утримання є ОСОБА_2 , чого вона не спростовує.

Отже позов подано до належного відповідача.

ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_2 і у цих правовідносинах не є стороною договору, отже і не є належним відповідачем.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 діє в інтересах ОСОБА_3 Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року ОСОБА_3 не оскаржив, сама ОСОБА_2 не подавала клопотання про залучення ОСОБА_3 до участі у справі.

Верховний Суд вважає що ці та інші доводи касаційної скарги на висновки судів першої та апеляційної інстанцій не впливають.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішень судів попередніх інстанцій, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 квітня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська