Дата документу 20.11.2024 Справа № 334/1541/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1541/24 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження №22-ц/807/1969/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Рошиян Ігоря Вікторовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав.

Позов обгрунтувала тим, що 18 листопада 2006 року між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований шлюб, внаслідок реєстрації шлюбу подружжя свої дошлюбні прізвища не змінювали. У шлюбі у них народилась дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свідоцтві про народження дитини вона та ОСОБА_2 зазначені батьками дитини. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2008 року.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так, останні декілька років він не бачиться та не спілкується з сином, не цікавиться його життям, успіхами, станом здоров`я, навчанням, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, що негативно впливає на його фізичний, культурний розвиток. Всі питання щодо виховання дитини та її матеріального забезпечення вирішуються позивачем самостійно без підтримки відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2007 року у справі № 2-4451/07 стягнуті аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менш 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення позивачки з заявою до суду, а саме з 20 вересня 2007 року.

За період з жовтня 2008 року по серпень 2021 року, ОСОБА_2 сплачено аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в сумі 1819,88 грн, а борг складає 199867,78 грн від сплати якого відповідач ухиляється.

Наявність вказаних обставин можна розцінювати як ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Крім цього, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесена інформація від 07 серпня 2021 року № 0000810 відносно ОСОБА_2 за ознаками ст. 164 ч.1 КК України (ухилення від сплати аліментів).

ОСОБА_2 жодного разу не привітав сина із днем народження, Різдвом або Новим роком, не поцікавився його здоров`ям, успіхами у навчанні, відносинами з друзями, як дитина проводить свій вільний час, не відвідував навчальний заклад, йому байдуже до чого дитина проявляє схильність, яку мріє обрати професію, яку спортивну секцію відвідує. Не зважаючи на окреме проживання, жодного разу не запросив дитину до себе на вихідні, на канікули або влітку на відпочинок. Жодного разу не запропонував матеріальної допомоги під час захворювання дитини, у придбанні шкільного приладдя, одягу на початку навчального року, або його оздоровлення у канікулярний період. Він взагалі не знав нічого про життя дитини.

У зв`язку із військовою агресією проти України 18 липня 2022, ОСОБА_1 разом із сином - ОСОБА_3 були вимушені виїхати з країни. Наразі вона разом із сином перебуває у Канаді. Проте, навіть велика географічна відстань не сприяли відновленню батьківських стосунків з боку відповідача.

Разом із цим, як повідомив ОСОБА_2 , він має намір дочекатись поки дитина досягне повноліття, після чого він буде претендувати на отримання з ОСОБА_3 аліментів на своє утримання. Наведене свідчить про відсутність у ОСОБА_2 реального інтересу до дитини та бажання змінити свою поведінку.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено .

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 , адвокат Рошиян Ігор Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам по справі, не встановив фактичні обставини справи, натомість, відображені в рішенні суду факти не відповідають дійсності, в результаті чого ухвали незаконне рішення, безпідставно відмовивши в задоволені позову.Суд не врахував, що відповідач не приймає участь у вихованні дитини, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та не бажає піклуватися про дитину, брати участь у його вихованні, не вчинив жодних дій аби налагодити відносини із сином, матеріально його не забезпечує. Про нехтування своїми батьківськими обов`язками також свідчать скарги ОСОБА_2 щодо оскарження судового рішення про стягнення аліментів та скарги на дії державного виконавця.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення судової повістки ( т. 2 а.с. 40) до апеляційного суду не з`явилася, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надала.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, зокрема того, що позивачка не надала достатніх, належних і допустимих доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками щодо малолітньої доньки, а також з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, що відповідатиме основним інтересам дитини, зокрема збереженню її зв`язку з рідним батьком. Суд також взяв до уваги, що відповідач бажає спілкуватися з сином та заперечує проти позбавлення батьківських прав.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 18 листопада 2006 року між ОСОБА_2 , громадянином України та ОСОБА_1 , громадянкою України укладено шлюб, про що Запорізьким міським відділом реєстрації цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції видано відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 та вчинено запис у Книзі реєстрації шлюбів від 18 листопада 2006 року №1459. Внаслідок реєстрації шлюбу подружжя свої дошлюбні прізвища не змінювали (т.1 а.с.52).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2008 року, про що 26 січня 2010 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 та вчинено відповідний актовий запис №262 (т.1 а.с.51).

У шлюбі у них народилась дитина - син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 березня 2015 року у справі № 808/8799/14 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ленінського ВДРАЦС РС Запорізького МУЮ, міського відділу ДРАЦС РС Запорізького МУЮ про зобов`язання внесення змін до актового запису про народження дитини - позов задоволено, зобов`язано внести запис до актового запису про народження, змінивши запис про громадянство батька ОСОБА_2 з «України» на «російська федерація» та видати нове свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_3 (т.1 а.с.30-34).

17 квітня 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції видано повторно свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 та вчинено відповідний актовий запис від 15 травня 2007 року №88. В свідоцтві про народження дитини зазначено, що батьком дитини є ОСОБА_2 громадянин російської федерації (т.1 а.с.53).

Відповідно до паспорту громадянина України серії та номер НОМЕР_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України (т.1 а.с.17).

Відповідно до листа Управління державної міграційної служби у Запорізькій області, згідно обліків УДМС у Запорізькій області відомості щодо перебування на консульському обліку та належності до громадянства інших держав ОСОБА_2 відсутні (т.1 а.с.95).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2007 року у справі № 2-4451/07 стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менш 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення позивачки з заявою до суду, а саме з 20 вересня 2007 року. При ухваленні вказаного рішення судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

На виконання вказаного судового рішення Ленінським районним судом м. Запоріжжя 29 жовтня 2007 року видано виконавчий лист (т.1 а.с.92-94).

ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 перебувають у Канаді, що підтверджується відповідними відмітками в їх закордонних паспортах (т.1 а.с.18-22).

Відповідно до повідомлення державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального МЮ (м. Дніпро) Гасанлі Т.Г. від 28 квітня 2021 року за вих. №2-4451/2007 про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників, у зв`язку з тим, що станом на 28 квітня 2021 року у ОСОБА_2 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 06 квітня 2021 за період з 01.10.2008 по 31.03.2021 становить 185 940,72 грн, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці, останнього внесено до Єдиного реєстру боржників (т.1 а.с.23).

Постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального МЮ (м. Дніпро) Білокопитовим Р.В. від 15 серпня 2023 року постановою у ВП №64185091 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, за виконавчим листом №2-4451/2007 виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя 29 жовтня 2007 року щодо стягнення аліментів звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 (т.1 а.с.24-25).

Відповідно до розрахунку від 04 жовтня 2023 року виконаний державним виконавцем вбачається заборгованість за минулі роки, з моменту пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання у 2021 році за ОСОБА_2 відсутня поточна заборгованість.

Крім того, 04 березня 2024 року ОСОБА_2 перерахував сину 23 160,00грн на лікування.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам складеного державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального МЮ (м. Дніпро) Білокопитовим Р.В. від 04 жовтня 2023 року № б/н, згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 13 травня 2022 розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 червня 2021року становить 128 622,50 грн, станом на 13 травня 2022 року становить 157 617,27 грн (т. 1 а.с.106-107).

Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2024 року провадження в справі у відношенні ОСОБА_2 за ознаками скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, закрито на підставі ст. 247 КУпАП - за відсутності в його діях події і складу адміністративного правопорушення (т.1 а.с.118-119).

Відповідно до листа Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Запорізької міської ради від 09 травня 2024 року за №17.01/01-27/355, оскільки мати разом з неповнолітнім сином перебувають за межами України, 18.07.2022 року виїхали до Канади, орган опіки та піклування не має змоги виконати ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2024 року та надати висновок про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.208-209).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21.

У рішенні у справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, враховуючи те, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо сина , неможливість змінити поведінку батька у кращу сторону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

Так, з відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги, в яких він категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, зазначаючи про наявність у нього бажання спілкуватися із сином, що на цей час повною мірою він позбавлений можливості робити через постійний тиск на останнього з боку позивачки, а також сплата аліментів на сина протягом всього періоду їх нарахування, переказ коштів на лікування сина може свідчити про його інтерес до сина, про бажання брати участь у його вихованні.

Суд першої інстанції правомірно врахував також об`єктивні причини неможливості активної участі одного з батьків у житті дитини, зокрема через існування між батьками неприязних стосунків, про що вбачається з матеріалів справи та про що зазначає відповідач у відзиву на позовну заяву, про те, що матір із сином проживає в іншій країні, що також перешкоджає брати активну участь у житті дитини.

Зазначене спростовує доводи позивачки про те, що батько взагалі не цікавиться сином, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що у частинах четвертій, шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

В цій справі при вирішенні позову орган опіки та піклування приймав участь у розгляді справи, проте висновок щодо розв`язання спору між батьками щодо позбавлення батьківських прав не надав, з посиланням на неможливість його надання, оскільки мати з дитиною проживають в іншій країні.

Водночас, у постанові від 14 лютого 2023 року справі № 208/4682/20 (провадження № 61-11294св22) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вирішуючи спір щодо місця проживання дитини, дійшов висновку про те, що хоча ненадання висновку органом опіки і піклування, залученим судом до участі у справі, і є порушенням статті 19 СК України, проте не може бути єдиною та достатньою підставою для скасування правильних по суті судових рішень, ухвалених за відсутності такого висновку.

Надавши належну оцінку усім обставинам справи, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси неповнолітньої дитини, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносного його сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, розглядаючи цей спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на нормах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що з є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29)

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Рошиян Ігоря Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 листопада 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Кочеткова І.В.