Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.11.2024Справа №607/13455/24

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Братасюка В.М.,

за участю секретаря Тинкалюк Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради про визнання права на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Великоберезовицької селищної ради, в якому просить суд визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтований тим, що власниками житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , по 1/3 частці кожен, як члени колгоспного двору, які станом на 01.07.1990 року були зареєстровані та проживали у спірному домогосподарстві. Матір позивача, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . За життя померла заповіту не складала тому спадщину прийняв його батько ОСОБА_3 та позивач, син померлої, як спадкоємці першої черги за законом, які проживали з нею на момент смерті. Інших спадкоємців першої черги за законом, які б прийняли спадщину чи мали право на обов?язкову частку після смерті ОСОБА_2 , немає. Батько позивача, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . За життя померлий заповіту не складав тому спадщину прийняв позивач,оскільки проживав із спадкодавцем на момент смерті і заяви про відмову від прийняття спадщини нотаріусу не подавав. Інших спадкоємців першої черги за законом, які б прийняли спадщину чи мали право на обов?язкову частку після смерті ОСОБА_1 , Тернопільської області немає. Однак, оскільки не було проведено належної державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок, свідоцтво про право на спадщину за законом позивач отримати не може. Приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Демкович Ю.Л. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.05.2023 року, а саме видачі свідоцтва про спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_2 через відсутність належної державної реєстрації права власності спірного майна. Нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1081/02-31 від 02.04.2024 року, а саме видачі свідоцтва про спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 через відсутність належної державної реєстрації права власності спірного майна.

У зв`язку із недосягненням згоди, щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилися, однак подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд задоволити.

Представник відповідача Великоберезовицької селищної ради в судове засідання не з`явився, однак подано клопотання про розгляд справи без відповідача, проти задоволення позовних вимог не заперечують.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є усі законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Суд, встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 06 травня 2016 року Буцнівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 10 листопада 2016 року Буцнівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Демкович Ю.Л. від 10 травня 2023 року відмовлено у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із неподанням документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1081/02-31 від 03 червня 2024 року державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно інформаційної довідки №394 від 09.05.2023, Тернопільське районне госпрозрахункове БТІ повідомляє про те, що за матеріалами бюро станом на 01.01.2013 р. житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 зареєстровано за головою колгоспного двору ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок видане Тернопільською районною радою 30.03.1990 р. на підставі рішення виконкому № 64 від 29.03.1990 р. та записано 30.03.1990 р. в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 149.

Відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , замовником технічної інвентаризації або уповноважена ним особа ОСОБА_1 .

Згідно довідки №160 від 09 травня 2023 року, виданої Буцнівським старостинським округом Великоберезовицької селищної ради про те, що за померлим ОСОБА_3 рахується будинковолодіння в АДРЕСА_1 . Станом на 01.07.1990 двір колгоспний. Станом на 01.07. 1990 були зареєстровані: ОСОБА_3 голова, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_1 син.

Відповідно до довідки №161 від 10 червня 2024 року, виданої Буцнівським

старостинським округом Великоберезовицької селищної ради про те, що в АДРЕСА_1 числиться будинковолодіння на земельній ділянці площею 0.25 га. Дана земельна ділянка неприватизована.

Згідно довідки №162 від 10 червня 2024 року, виданої Буцнівським

старостинським округом Великоберезовицької селищної ради про те, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 на день смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) були зареєстровані і проживали: ОСОБА_3 , (помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - син померлого; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - внук померлого; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - внук померлого.

Крім того, згідно довідки №163 від 10 червня 2024 року, виданої

Буцнівським старостинським округом Великоберезовицької селищної ради про те, що на день смерті ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) в житловому будинку по АДРЕСА_1 були зареєстровані і проживали: ОСОБА_2 , (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - чоловік померлої, (помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - син померлої; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 внук померлої; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 внук померлої.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що він є спадкоємцем 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок.

Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1220, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статей 1217 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з положеннями ст. 1218, частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як встановлено ч. 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Пленумом Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено щодо правовідносини, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, що належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР).

Згідно із вимог чинного законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону, перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703.

За п. 26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, необхідними документами є ті, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Правовідносини щодо права власності на будинок регулюються нормативно-правовими актами, які були чинними на час їх виникнення, а саме, Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5 , Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року №5- 24/26, згідно з положеннями яких суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до п. 20 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (затверджених ЦСУ СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26) суспільна група господарства визначається у залежності від роду занять голови господарства (сім`ї). Такі ж вказівки по визначенню суспільної групи двору дані у Постанові Держкомстату СРСР від 12 травня 1990 року.

У частині 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентовано, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення, (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12).

Суд вважає, що в даному випадку мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивач, будучи спадкоємцем майна померлих, дійсно набув право власності на частку нерухомого майна вищевказаного домоволодіння, що належало його померлим батькам в порядку спадкування за законом, але яке не може оформити у позасудовому порядку із-за відсутності на цю нерухомість правовстановлюючих документів, оскільки право власності на спірне домоволодіння проходило формування згідно законодавства, чинного на момент утворення цього домоволодіння та до теперішнього часу, постійно змінювалося, та як вбачається з наданих суду доказів має статус колгоспного двору, право власності на який належало особам, які станом на 01.07.1990 проживали і були зареєстровані в цьому житловому будинку з погосподарськими спорудами і будівлями.

За вказаних обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги те, що зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити свої права та інтереси, оскільки його померлі батьки не отримали за життя правовстановлюючих документів на належне їм майно та не здійснив державної реєстрації свого права власності, зважаючи на відмову нотаріальної контори у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом та враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, шляхом визнання за позивачем права власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 328, 392, 1216, 1217, 1264, 1268 Цивільного кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Великоберезовицька селищна рада, , адреса вул. Степана Бандери, 26 с-ще Велика Березовиця.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк