Справа № 752/248/24
Провадження № 2/752/2965/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 липня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Машкевич К.В., за участю секретаря - Гненик К.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача:

- 34 547, 67 грн. заборгованої заробітної плати, з яких 18 926, 55 грн. заробітної плати та 15 621, 12 гр. компенсації за невикористану відпустку;

- 83 878, 44 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- 2 521, 97 грн. компенсації втрати частини заробітної плати.

Посилається в позові на те, що з 08 серпня 2019 року перебувала в трудових відносинах з ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство».

Наказом відповідача №56-к від 03 жовтня 2022 року вона була звільнена з роботи на підставі п.1 ст36 КЗпП України.

На момент звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 18 926,55 грн. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 15 621, 12 грн.

В порушення вимог ст.116 КЗпП України відповідач нараховані їй суми в день звільнення не виплатив, як і не виплатив до моменту її звернення до суду.

З урахуванням цього, просить задовольнити позов та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в приведеному в позові розмірі.

Крім того, просить стягнути з відповідача 2 521, 97 грн. компенсації втрати частини зробітної плати в зв`язку з її несвоєчасною виплатою відповідно до Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Позов був зареєстрований судом 08 січня 2024 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

29 січня 2024 року розпорядженням керівника апарату суду №155 від 26 січня 2024 року проведено повторний автоматизований розподіл справи.

Ухвалою суду від 05 лютого 2024 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

На підставі ст.187 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення направлені судом документи відповідачем отримані 21 березня 2024 року.

На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.

У відповідності до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що позивач наказом №94-к від 05 серпя 2019 року прийнята на роботу на посаду економіста планово-економічного відділу ДП«Українське державне аерогеодезичне підприємство».

Наказом №94-к від 03 жовтня 2022 року звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

/ а. с. 31 - 36 /

Звертаючись до суду, позивач зазначила, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України розрахунок з нею у день звільнення проведений не був, як і не була видана довідка про розмір нарахованих їй сум.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою двічі направлялися звернення про надання відповідачем інформації про нараховані їй суми до виплати при звільненні, однак відповіді надано не було.

З урахуванянм цього зазначила, що вказана інформація нею була отримана з особистого кабінету в податковій службі.

Приведена позивачем обставина підтвержується Відомостями з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого(перерахованого) податку та військового збору.

( а.с. 28 - 30 )

Позивач при зверненні до суду зазначила, що вказана сума їй на момент звернення до суду виплачена не була.

Даних обставин відповідач, не подавши відзив, не спростовував.

З урахуванням цього, вимоги позивача в цій частині суд вважає обґрунтованими.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що її середньоденна заробітна плата, розрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, складає 645, 21 грн. ( 13 493. 97 + 12 960.00) : 41 робочий день = 645, 21.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні на момент звернення позивача до суду складає 130 робочих днів.

Саме з розрахунку цього періоду позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який складає 83 878, 44 грн. ( 645.21 х 130 = 83 878.44 ).

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).

Виходячи з викладеного вище аналізу, розміру невиплаченої позивачу заробітної плати, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, враховуючи принцип справедливості та співмірності, дії кожної із сторін, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі нарахованої до виплати суми у зв`язку із звільненням, а саме 34 547,67 грн.

Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами).

Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням того, що відповідач у порушення вимог ст.47 КЗпП України довідку про розмір нарахованих сум позивачці при звільненні не надав, вказана інформація отримана нею з особистого кабінету податкової служби і є сумою після вирахування податків та зборів, суд приходить до висновку про стягнення вказаної суми з відповідача.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втратичастини грошових доходів у зв`язку з порушення термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Мінінстрів України № 159 від 21 лютого 2001 року.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата компенсації провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих доходів у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 19 травня 2022 року в справі №200/3859/21 та від 24 січня 2023 року в справі №200/10176/19-а, основними умовами для виплати суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів.

При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Таким чином, обов`язок з виплати компенсації виникає у випадку порушення строків виплати доходів та виплати нарахованих доходів.

Виходячи з того, що розрахунок з позивачем відповідачем не проведений до цього часу, її право на отримання компенсації порушено.

З урахуванням того, що остаточний розрахунок з позивачем не проведений до цього часу, і в цій частині вимоги позивача є обгрунтованими.

При вирішенні спору суд також враховує настпне.

Відповідно до ст..12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Звертаючись до суду, позивачем були надані докази в обґрунтування пред`явленого позову та приведенні відповідні розрахунки сум до стягнення.

В свою чергу, відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав, приведених у позові розрахунків не спростовував, своїх розрахунків не надав.

З урахуванням цього, суд приходить до висновку про доведеність позову та його задоволення.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З урахуванням цього, звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 716, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 23, 36, 94, 115, 116, 117 України, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на користь ОСОБА_1 18 926, 55 грн. заробітної плати, 15 621, 12 грн. компенсації за невикористану відпустку та 2 521, 97 грн. компенсації.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на користь ОСОБА_1 34 547, 67 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( за вирахуванням визначених законом податків та платежів ).

В решті позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» 716, 40 грн. судового збору на користь держави.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Українське державне аерогеодезичне підприємство», адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 69, .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В.Машкевич