ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що липні 2020 року між нею та ОСОБА_2 було укладено усний договір підряду, відповідно до якого останній за кошти зобов`язався виконати будівельні роботи в санвузлі у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Для виконання будівельних робіт відповідачу були надані вказівки щодо плану робіт у санвузлі, і враховуючи їх, за вимогою відповідача, нею були придбані необхідні будівельні матеріали та запчастини, зокрема трап для душової кабіни фірми RAVAK, вартістю 4 395 грн. За домовленістю, вона мала здійснити авансування за вказаним договором у розмірі 44 658 грн., тому у період з 19 липня 2022 року по 04 серпня 2022 року вона перерахувала на картковий рахунок відповідача для здійснення будівельних робіт вказану суму. Строк завершення ремонту складав близько 3-х місяців з моменту здійснення авансу. Під час огляду першої частини виконаної роботи, нею було встановлено численні недоліки та пошкодження трапу, у зв`язку з чим відповідачу було повідомлено про необхідність їх усунення та вказано про те, що інакше договір підряду з ним буде розірвано. Відповідач визнав свою провину і 16 серпня 2022 року від отриманої суми частково повернув кошти у розмірі 10 000 грн. та відшкодував вартість пошкодженого ним трапу у розмірі 4 395 грн., втім будівельні роботи на залишок коштів у розмірі 34 658 грн. виконані та проведені не були і гроші також не були повернуті. 03 жовтня 2022 року на адресу відповідача була направлена претензія з проханням передати виконання будівельних робіт на суму 34 658 грн. протягом 7 календарних днів, претензія була проігнорована, роботи передані позивачу не були. Після чого, 09 листопада 2022 року нею на адресу відповідача була направлена вимога про повернення коштів, яка також залишилась не виконана, тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 34 658 грн..

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нею доведені належними та допустимими доказами факт укладання із відповідачем усного договору підряду та факт того, що відповідач отримавши від неї грошові кошти, грубим чином порушив умови договору та не виконав ремонті роботи якісно та своєчасно. а тому повинен повернути їй грошові кошти у сумі 34 658 грн..

31 жовтня 2024 року адвокат Негробов О.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує про те, що позовні вимоги недоведені позивачкою, що є її процесуальним обов`язком. Ставить питання про стягнення 3 000 грн. витрат на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 34 658 грн та не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджено матеріалами справи, що між відповідачем та позивачем в усній формі була досягнута домовленість про здійснення відповідачем будівельних робіт в санвузлі за замовленням позивача.

Зі змісту долученого до матеріалів справи аудіозапису «Запис_викликів_Оксана_ Тополь1_220814_193335.m4а» вбачається, що і позивач, і відповідач підтверджують наявність між ними договірних правовідносин.

Вказаним аудіо записом зафіксовано, як відповідач наголосив позивачеві про те, що «… ми не беремо передоплату, я у тебе з першого дня жодної копійки не взяв, ми брали кошти за фактично виконані роботи …», при цьому позивач у вищезгаданій розмові не заперечувала цих обставин. До того ж відповідач у цій же розмові також звернув увагу позивача на те, що надсилав фотознімки виконаних робіт чоловікові позивача, однак жодних зауважень ані ним, ані позивачем йому озвучено не було.

Позивач у вказаній телефонній розмові з відповідачем зазначала, що «… якщо ми зараз проведемо експертизу відповідності робіт нормам ДБН будівельним…». При цьому зі змісту цього діалогу вбачається, що відповідач жодним чином не заперечував щодо проведення експертизи, а навпаки, підтримав цю ініціативу. Разом із цим позивач не надала до суду жодних висновків будівельно-технічної експертизи, виконаної на її замовлення, яка б належним чином підтвердила або спростувала викладені у позовній заяві твердження. Також позивачем не було заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної (або будь-якої іншої) експертизи для встановлення видів, обсягу, якості та вартості виконаних відповідачем будівельних робіт у санвузлі.

З матеріалів справи вбачається, що ані вичерпний перелік видів робіт, що були замовлені відповідачу, їх обсяг та технічні характеристики; види, вартість та кількість матеріалів; строки виконання робіт, що були узгоджені між сторонами, жодними доказами у цій справі не підтверджуються. Позивачем також не було конкретизовано, зокрема, договір будівельного чи побутового підряду, був укладений між нею та відповідачем.

З долучених до позовної заяви доказів не вбачається, які конкретно будівельні роботи в санвузлі у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зобов`язався виконати відповідач. Разом із цим неможливо достовірно встановити, які саме вказівки були надані позивачем відповідачеві щодо плану робіт у санвузлі. При цьому позивач також жодним чином не довела, що відповідач дійсно мав всі необхідні матеріали для виконання будівельних робіт у санвузлі, про що вона зазначила у позовній заяві.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції встановивши, що відповідач не заперечує факт повернення ним позивачеві грошових коштів в розмірі 10 000 грн. за неякісно виконано роботу, а також 4 395 грн. за душовий трап, встановивши, що позивач у розписці чітко зазначила, що «…у вказаному питанні претензій не маю…», дійшов висновку, що позивач та відповідач узгодили між собою порядок компенсації останнім грошових коштів та остаточно вирішили це питання, склавши за результатами перемовин вищезгадану розписку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Умова про предмет договору підряду є істотною. Предметом договору підряду є індивідуалізований результат праці підрядника, на який спрямована узгоджена воля сторін.

Умова щодо предмета договору підряду уточнюється ціною підрядних робіт.

Ціна договору підряду це грошова сума, належна підрядникові за виконане замовлення.

Згідно ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни. Крім того, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі, який містить постатейний перелік затрат на виконання робіт, є додатком до договору та його невід`ємною частиною.

За відсутності цих умов ціну може встановити суд на основі звичайно застосовуваних за аналогічні роботи цін з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами.

Відповідно до ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів установлюються в договорі підряду. Якщо в договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Із матеріалів справи встановлено, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, зазначала про те, що між нею та ОСОБА_2 було укладено усний договір підряду, відповідно до якого останній за кошти зобов`язався виконати будівельні роботи в санвузлі у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Для виконання будівельних робіт нею відповідачу були надані вказівки щодо плану робіт у санвузлі, і враховуючи їх, за вимогою відповідача, нею були придбані необхідні будівельні матеріали та запчастини, зокрема трап для душової кабіни фірми RAVAK, вартістю 4 395 грн.. За домовленістю, вона мала здійснити авансування за вказаним договором у розмірі 44 658 грн.. В період з 19 липня 2022 року по 04 серпня 2022 року вона перерахувала на картковий рахунок відповідача для здійснення будівельних робіт вказану суму. Строк завершення ремонту складав близько 3-х місяців з моменту здійснення авансу. Під час огляду першої частини виконаної роботи, нею було встановлено численні недоліки, та пошкодження трапу, у зв`язку з чим відповідачу було повідомлено про необхідність їх усунення та вказано про те, що інакше договір підряду з ним буде розірвано. Відповідач визнав свою провину і 16 серпня 2022 року від отриманої суми, частково повернув кошти у розмірі 10 000 грн. та відшкодував вартість пошкодженого ним трапу у розмірі 4 395 грн., втім будівельні роботи на залишок коштів у розмірі 34 658 грн. виконані та проведені не були і гроші також не були повернуті.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів того, які конкретно будівельні роботи в санвузлі у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зобов`язався виконати відповідач, та які саме вказівки були надані позивачкою відповідачеві, щодо плану робіт у санвузлі, та які не виконані, які встановлені строки, з врахуванням того, що позивачка у розписці під час повернення відповідачем частини грошових коштів, зазначила, що «…у вказаному питанні претензій не маю…», суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, отримавши від неї грошові кошти, грубим чином порушив умови договору та не виконав ремонті роботи якісно та своєчасно. а тому повинен повернути їй грошові кошти у сумі 34 658 грн. вказаних висновків не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі«East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах учасники процесу несуть певні витрати.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.

А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).

У частинах другій, четвертій статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.

Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).

Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача ОСОБА_2 у даній справі представляє адвокат Негробов О.В. який діє на підставі ордеру та договору про надання правової(правничої)допомоги від 11 липня 2024 року.

31 жовтня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Негробов О.В., надав відзив на апеляційну скаргу, в якому поставив питання про стягнення судових витрат за надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у сумі 3 000 грн. До відзиву було додано акт приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання правничої (правової допомоги) від 11 липня 2024 року та додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої (правової допомоги) від 11 липня 2024 року. З акту вбачається що загалом в період часу з 11 липня 2024 року по 31 жовтня 2024 року клієнту надана допомогу на суму 8 000 грн. Зокрема з 16 жовтня 2024 року по 31 жовтня 2024 року адвокатом здійснено подання заяви про ознайомлення та здійснено ознайомлення з матеріалами справи складено та подано відзив на апеляційну скаргу. Долучено платіжну інструкцію про оплату 3 000 грн.

Оскільки апеляційна скарга позивачки залишена без задоволення, з врахуванням фактично виконаної адвокатом відповідача роботи (подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді та подано відзив на апеляційну скаргу), принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, колегія суддів вважає за можливе стягнути з позивачки на користь відповідача витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції, у розмірі 5 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида