Дата документу 19.11.2024 Справа № 335/2156/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2156/24
Провадження №22-ц/807/2066/24
Головуючий в 1-й інстанції Соболєва І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гребнєва Ігоря Ігоровича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 13 вересня 2024 року) у справі за позовом адвоката Гребнєва Ігоря Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 до суду надійшла позовна заява адвоката Гребнєва Ігоря Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратурою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.06.2022 у кримінальному провадженні №0000779 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Досудове розслідування проводилось слідчими ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області. 29.06.2022 обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 направлено до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2023 у справі № 335/3676/22, який залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12.12.2023, ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Позивач вказує, що перебувала під слідством та судом у період часу з 15.06.2022 по 12.12.2023, тобто повних 18 календарних місяців. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 розмір мінімальної заробітної плати становить 7100 грн. Сума спричиненої моральної шкоди, що має бути стягнена на користь позивача становить 127800 грн (7100 грн х 18 місяців = 127800 грн). Крім того, незаконне перебування позивача під слідством та судом завдано додаткову моральну шкоду на 172 200 грн. Позивачу у кримінальному провадженні №0000779 надані юридичні послуги на 41500 грн. Посилаючись на ст. 1167, ст. 1176 Цивільного кодексу України, ст.ст. 15 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивач просила стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України з Державної казначейської служби України грошові кошти розміром 41500,00 грн в рахунок відшкодування суми сплаченої у зв`язку з поданням юридичної допомоги; 300 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратурою задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 28640 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гребнєва Ігоря Ігоровича подала апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не правильно розрахував мінімально гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди та помилково дійшов до висновку, що позивачем не підтверджено факту заподіяння їй моральних страждань у розмірі більшому ніж визначено спеціальним законом. Стягнення витрат пов`язаних із наданням позивачці юридичної допомоги у кримінальній справі передбачені Законом України «Про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», доведені належними доказами, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави відмовляти у задоволені вимог позову в цій частині.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізька обласна прокуратура зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.06.2022 у кримінальному провадженні №0000779 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Досудове розслідування проводилось слідчими ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області. 29.06.2022 обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 направлено до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2023 у справі № 335/3676/22, який залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12.12.2023, ОСОБА_1 визнано невинуватою та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Позивач перебувала під слідством та судом з 15.06.2022 по 12.12.2023.

Тобто Позивач перебувала під слідством та судом 17 місяців та 27 днів, а не повних 18 місяців.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 розмір мінімальної заробітної плати встановлений у розмірі 7100 грн., з 1 квітня - 8000 гривень; Визначений розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Позивач звернулася з позовом до суду 26.02.2024.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлена виключно розрахункова величина, передбачена на бюджетний рік, яка, жодним чином не звужує та не зменшує обсягу прав позивача, оскільки відшкодування здійснюється на підставі ст. 13 Закону №266/94-ВР, якою гарантовано відшкодування на рівні мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, і такий розмір мінімального відшкодування визначається на момент такого відшкодування. У 2024 році його встановлено на рівні 1 600 грн. Тому розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 28640 грн, та розраховано наступним чином: 17 місяців * 1600 грн.= 27200 грн. + 1600 грн : 30 днів * 27 днів =1440 грн. Позивачем не обґрунтовано об`єктивними, належними і допустимими доказами підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань у розмірі більшому ніж визначено Законом, тому вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги про відшкодування суми сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 41500,00 грн., суд виходив з того, що вказана сума не доведена і непідтверджена належними доказами, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

Пунктом 1 ч.1 ст.2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону).

Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно виходив із того, що внаслідок повідомлення про підозру, досудового розслідування та судового розгляду позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої вона набула внаслідок постановлення виправдувального вироку судуна підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Між тим, суд першої інстанції не вірно визначив розмір такої заборгованості зважуючи на гарантований мінімум такого відшкодування закріплений законом.

При визначені розміру морального відшкодування колегія суддів апеляційного суду враховуючи обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, зважуючи, що зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, з урахуванням засад розумності та справедливості доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 127090,00 грн. (17 місяців * 7100,00 грн = 120 700,00грн + 7100грн : 30днів * 27 днів = 6390,00грн), яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (7 100 грн).

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції з приводу того, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Така практика Верховного Суду є сталою та узгоджується із нормами статті 13 Закону.

При цьому слід зазначити, що визначений статтею 13 Закону мінімальний розмір моральної шкоди не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, однак з урахуванням конкретних обставин,засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом не передбачено.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним, і саме норми цього Закону визначають порядок визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах.

На час розгляду справи як судом першої так і апеляційної інстанції, зміни до статті 13 Закону не вносились, і цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом, виходячи із розрахункової величини, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачеві, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» відсутні.

При цьому слід зазначити, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19).

Збільшення мінімально гарантованого державою розміру відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що незаконне перебування її під слідством та судом порушило її звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало додаткових зусиль для організації життя, погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до її особистості, знищило ділову репутацію, позбавило джерел входів, що поставило її та її дітей у скрутне матеріальне становище. Цим завдано додаткову моральну шкоду на 172 200 грн.

Між тим, колегією суддів не встановлено обґрунтованих підстав для збільшення мінімального гарантованого державою розміру відшкодування моральної шкоди, з урахуванням усіх обставин справи та доказової бази.

Доводи апеляційної скарги у відповідній частині спростовуються встановленими обставинами справи та оціненими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, а тому відхиляються за недоведеністю.

Вирішуючи вимоги позову про відшкодування суми сплаченої у зв`язку з поданням юридичної допомоги, суд першої інстанції дійшов висновку щодо недоведеності таких вимог, між тим, колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положеннями Кримінального процесуального кодексу України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

Верховний Суд в постанові від 11 травня 2022 року в справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) зробив такий правовий висновок: «Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Абзацом 3 п. 10 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до судів усіх інстанцій.

У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 501/85/22 зазначено, що "витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги в кримінальному провадженні, позивачем до позову надані: договір про надання правової допомоги № 45/18 від 11.11.2021 між позивачем та АБ «Станіслава Гришина», п. 6.1. якого вартість однієї години роботи становить 500,00 грн.; договір від 11.11.2021 між АБ «Станіслава Гришина» та ОСОБА_2 про спільну діяльність № 83/21; акт прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023 на повну загальну вартість послуг у розмірі 41500,00 грн; копія квитанції про сплату позивачем керуючому АБ «Станіслава Гришина» 41 500,00 грн. на підставі договору № 45/18.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до журналів судових засідань, судові засідання в справі №335/3676/22 тривали: 22.07.2022 - 35 хв, 01.08.2022 - 3 хв, 29.11.2022 - 4 хв. Однак в акті прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023 тривалість цих засідань зазначена: 22.07.2022 2 год., 01.08.2022 2 год., 29.11.2022 - 4 год.

У відповіді на відзив позивач погодився з невідповідностями у акті прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023 і наполягав на стягненні витрат на правничу допомогу пов`язану із участю у вказаних з судових засіданнях не розмірі 4000,00 грн., а у розмірі 708,33 грн.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно з протоколом обшуку від 11.11.2021 він тривав 3 год. 26 хв. В акті прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023 його тривалість вказані 5 год. В пункті 16 цього акту вказано: «Підготовка та складання письмової промови у судових дебатах, додаткове ознайомлення з матеріалами судової справи 11 год». Але позивачем не надано підтвердження ознайомлення з матеріалами справи та його тривалості.

Враховуючи надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, а також враховуючи той факт, що відповідачами не спростовано обставин надання позивачці правничої допомоги під час досудового розслідування і судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду, не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання щодо розміру таких витрат колегія суддів зазначає наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом.

Зважуючи на встановлені неспівпадіння за часом судових засідань 22.07.2022, 01.08.2022, 29.11.2022 та часу проведення обшуку у порівнянні з матеріалами справи та відомостями викладеними в акті прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність пропорційного зменшення розміру витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню до 37066,66 грн. (74 год. 8 хв*500грн.).

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гребнєва Ігоря Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2024 року у цій справі скасувати. Прийняти нову постанову наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратурою задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 127090,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37066,66 грн.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 листопада 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова