_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/500/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретарів судового засідання Солтановської Ю.О., Сопової А.Є,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Міняйлика О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання договору недійсним та витребування майна,

В С Т А Н О В И В :

09 серпня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір № 5141/2017/336412 від 17.02.2017 року, оформлений в ТСЦ 5141, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про купівлю продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . Витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) автомобіль TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що його батько - ОСОБА_9 був власником автомобіля TOYOTA FORTUNER, 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем, який вступив у спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 року по справі №523/12715/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу, надання усіх прав продавця, звернуто стягнення на предмет застави, шляхом продажу за ціною 415548,94 грн. предмета застави - транспортного засобу автомобіля марки TOYOTA FORTUNER, 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_9 , ІПН № НОМЕР_4 , будь-якій третій особі від імені ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 03 червня 2008 року в сумі 27322,73 доларів США, надано ОСОБА_3 всі права продавця, у тому числі, але не виключно: укладати договір купівлі-продажу, отримувати дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, подавати заяви про зняття з обліку.

Вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 року по справі №523/12715/16-ц скасовано Постановою Одеського апеляційного суду від 02.04.2021 року та прийнято нове рішення,, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_10 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу, надання усіх прав продавця відмовлено.

Позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 , на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 року по справі № 523/12715/16-ц, здійснив продаж вказаного автомобілю ОСОБА_4 , про що 17.02.2017 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2017/336412. В подальшому ОСОБА_4 здійснив продаж автомобілю ОСОБА_7 , про що 15.09.2017 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2017/625481. Пізніше ОСОБА_7 здійснила продаж автомобілю ОСОБА_8 , про що 24.01.2020 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2020/1896231. В подальшому ОСОБА_8 здійснила продаж автомобілю ОСОБА_5 , про що 30.08.2022 року в ТСЦ 5141 укладено договір №5141/2020/3364739.

Позивач вважає, що договір №5141/2017/336412 від 17.02.2017 року, оформлений в ТСЦ 5141, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про купівлю-продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 має бути визнаний судом недійсним та слід витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) автомобіль TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1

Ухвалою судді від 14.08.2023 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання.

Одночасно з подачею позову, позивач просив витребувати у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області інформацію та її документальне підтвердження щодо реєстрації на даний час автомобілю марки TOYOTA «FORTUNER», 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , з зазначення інформації про діючий на цей час державний номерний знак, особу набувача в тому числі адреси реєстрації цієї особи; інформацію та копії документів, які стали підставою для зняття з реєстрації автомобілю марки TOYOTA «FORTUNER», 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 від власника ОСОБА_11 . Копію Договору № 5141/2017/336412 від 17.02.2017 укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER д/н НОМЕР_2 ; копії документів, які стали підставою для укладання Договору №5141/2017/336412 від 17.02.2017 укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER д/н НОМЕР_2 ; копію Договору №5141/2017/625481 від 15.09.2017 укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про продаж автомобілю TOYOTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 ; копію Договору №5141/2020/1896231 від 24.01.2020 року укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про продаж автомобілю TOYOTA FORTUNER2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 ; копію Договору №5141/2020/3364739 від 30.08.2022 року, укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 про продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, №кузова/шасі НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 14.08.2023 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено.

Крім того, одночасно з подачею позову, позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив: вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки ТОYOТА FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, №кузова/шасі НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_5 та заборонити відповідачу ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії, направлені на пошкодження або втрату цінності автомобілю марки TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, №кузова/шасі НОМЕР_1 , приховування вказаного автомобілю, передавати вказаний автомобіль будь яким третім особам, укладати стосовно вказаного автомобілю будь-які угоди, договори, правочини.

Ухвалою суду від 14.08.2023 року заяву позивача про забезпечення позову було задоволено.

29.08.2023 року від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області надійшло повідомлення про внесення відомостей щодо накладення арешту на автомобіль до Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

18.09.2023 року від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області надійшло повідомлення, що надати запитувані судом копії документів, які стали підставою для реєстрації транспортного засобу немає можливості у зв`язку з закінченням строку їх зберігання.

В ході підготовчого судового засідання, яке відбулось 02.11.2023 року, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив витребувати з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області інформацію та її документальне підтвердження щодо реєстрації на даний час автомобілю марки ТОYOТА FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , з зазначення інформації про діючий на цей час державний номерний знак, особу набувача в тому числі адреси реєстрації цієї особи; інформацію та копію Договору №5141/2020/3364739 від 30.08.2022 року, укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 про продаж автомобілю ТОYOТА FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, №кузова/шасі НОМЕР_1 ; інформацію щодо Договору №5141/2017/625481 від 15.09.2017 року, укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про продаж автомобілю ТОYOТА FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, №кузова/шасі НОМЕР_1 ; інформацію щодо Договору №5141/2020/189621 від 24.01.2020 року, укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про продаж автомобілю ТОYOТА FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, №кузова/шасі НОМЕР_1 ; інформацію щодо Договору № 5141/2020/3364739 від 30.08.2022 року, укладеного в ТСЦ 5141 між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 про продаж, автомобілю ТОYOТА FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 02.11.2023 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено.

04.12.2023 року від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області надійшло повідомлення, що надати належним чином завірену копію договору купівлі-продажу №5141/2017/625481 від 15.09.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про купівлю продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , немає можливості у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

26.12.2023 року до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_5 надійшов Відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 23.01.2024 року заяви представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_12 про залучення третьої особи та витребування доказів задоволено. Залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» засвідчену копію договору факторингу №17 від 20.04.2015 року з додатками до нього, які стосуються відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту під заставу транспортного засобу № 0 від 03.06.2008 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

02.02.2024 року до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_2

13.02.2024 року до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» надійшла заява з додатками на виконання ухвали суду від 23.01.2024 року.

21.02.2024 року від третьої особи - ОСОБА_8 до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи без її участі.

20.03.2024 року від представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_12 надійшли додаткові письмові пояснення.

06.06.2024 року до канцелярії суду надійшли пояснення по справі від представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 06.06.2024 року прийнято до розгляду Відповідь на відзив ОСОБА_2 від 29.01.2024 року, яка надійшла на адресу суду 02.02.2024 року за Вхід. №7784. Закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено справу до розгляду у судове засідання.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 у судовому засіданні, призначеному на 24.06.2024 року, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_12 просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Інші сторони по справі у судове засідання не з`явились, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі договору від 03.06.2008 року №0, отримав в АКІБ «УкрСиббанк» споживчий кредит в сумі 37300 доларів США під заставу транспортного засобу на строк до 03.06.2015 року. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 03.06.2008 року було укладено договір поруки №208722.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.07.2014 року у справі №523/4557/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості по кредиту та процентам в розмірі 23 676,17 доларів США.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04.10.2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2017 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року залишено без змін.

Другим Суворовським ВДВС, на підставі виконавчого листа №523/4557/14, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 21.08.2014 року, було відкрито виконавче провадження №44726029, автомобіль 12.10.2015 року був затриманий та, з відома ОСОБА_9 , про що свідчить його особистий підпис, переданий на тимчасове зберігання на штрафмайданчик, а 02.02.2016 року автомобіль описаний, арештований та переданий державним виконавцем на відповідальне зберігання ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, вказані Акти огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (а.с.17) та опису й арешту майна (а.с.18) були складені в рамках виконавчого провадження та ОСОБА_9 не оскаржувались, дії державного виконавця незаконними не визнавались, позов про вилучення майна з акту опису не подавався.

20.04.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія Довіра та Гарантія» уклали оплатний договір факторингу №17, за яким ПАТ «УкрСиббанк» відступив свої вимоги до боржників ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» з правом послідуючого відступу або передачі всіх або будь-яких прав та/або зобов`язань за даним договором третім особам.

30.12.2015 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_3 уклали оплатний договір №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_3 передано право вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 03.06.2008 року в межах боргу за договором в розмірі - 27 322,73 доларів США.

На підставі даного договору №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги від 30.12.2015 року ОСОБА_3 став заставодержателем автомобіля, що відображалось в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Таким чином, на час опису та арешту автомобіля 02.02.2016 року ОСОБА_3 належали всі права вимоги до ОСОБА_9 за кредитним договором і права заставодержателя автомобіля.

07.09.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду за позовом до ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставленого майна та надання усіх прав продавця.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 р. у справі №523/12715/16-ц позов ОСОБА_3 був задоволений, в рахунок погашення боргу ОСОБА_9 за кредитним договором звернено стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля, належного ОСОБА_9 , будь-якій третій особі від імені ОСОБА_3 та надано останньому усі права продавця, у тому числі, але не виключно: укладати договір купівлі-продажу, отримувати дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, подавати заяви про зняття з обліку.

Як вбачається з відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 11.04.2023 року, після набуття рішенням від 03.02.2017 року у справі №523/12715/16-ц законної сили, ОСОБА_3 17.02.2017 року перереєстрував автомобіль на своє ім`я та продав його ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №5141/2017/336412.

В подальшому ОСОБА_4 здійснив продаж автомобілю ОСОБА_7 , про що 15.09.2017 року в ТСЦ 5141 укладено договір № 5141/2017/625481.

Пізніше ОСОБА_7 здійснила продаж автомобілю ОСОБА_8 , про що 24.01.2020 року в ТСЦ 5141 укладено договір № 5141/2020/1896231.

В подальшому ОСОБА_8 здійснила продаж автомобілю ОСОБА_5 , про що 30.08.2022 року в ТСЦ 5141 укладено договір № 5141/2020/3364739.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02.04.2021 року скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2017 року по справі № 523/12715/16-ц та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_10 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу, надання усіх прав продавця відмовлено.

Однак, визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги на користь ОСОБА_3 та скасування рішення суду, яким ОСОБА_3 надані права продавця заставленого автомобіля, не можуть бути підтвердженням того, що автомобіль вибув з володіння ОСОБА_9 поза його волею.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує, що ОСОБА_9 уклав кредитний договір, за власною волею передав в забезпечення кредиту автомобіль, тобто був обізнаний про наслідки невиконання зобов`язань, і знав, що з 12.10.2015 року він цим автомобілем не володіє, скільки не виконав своїх кредитних зобов`язань. Отже, порушення прав ОСОБА_9 та його спадкоємця позивача по справі, на думку суду, не відбулося. Та це, в свою чергу, виключає застосування до спірних правовідносин вимог ст. 388 ЦК України.

Під час розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 року у справі №522/14900/19 вказано, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Верховний Суд у Постанові від 22.12.2018 року у справі №910/4715/16 висловив позицію про те, що ст. 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею. При цьому наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює застосування вимог наведеної норми щодо витребування майна від добросовісного набувача. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №522/7636/14-ц.

Добросовісність чи недобросовісність особи це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити. Добросовісність чи недобросовісність особи не залежить від того, чи був визнаний договір недійсним, чи ні. Аналогічний висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/20528/21.

Згідно правого висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06 липня 2022 року у справі №914/2618/16 щодо оцінки добросовісності сторін правочину, добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Близькі за змістом висновки викладені також у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 40). Вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

В даному спорі первинною причиною реалізації автомобіля є невиконання ОСОБА_9 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 03.06.2008 року та стягнення цього боргу у судовому порядку відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.07.2014 року у справі №523/4557/14-ц про стягнення боргу (залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій).

Саме на виконання цього рішення в межах ВП №44726029 держаний виконавець Другого Суворовського ДВС 12.10.2015 року тимчасово затримав автомобіль, а 02.02.2016 року описав, арештував та передав на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , оскільки станом на 02.02.2016 року ОСОБА_3 належали права вимоги за кредитом та застави автомобіля відповідно до договору №30.12/ФК-15 відступлення права вимоги від 30.12.2015 року.

Відповідно до ч.2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача , якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень, що унеможливлює задоволення позову в частині витребування спірного автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 572 ЦК України та ст.1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли в установленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Згідно п.8 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 19.06.2019 року, у справі №643/17966/14-ц, зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Однак, у Постанові Великої Палати від 15.06.2021 року, у справі №922/2416/17, цей висновок конкретизований. Так, зазначається, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.

Таким чином, позовні вимоги щодо витребування від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 автомобіля TOYОTA FORTUNER, 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору № 5141/2017/336412 від 17.02.2017 року, оформленого в ТСЦ 5141, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про купівлю продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER, 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Слід зазначити, що матеріали справи не містять копії такого договору, що унеможливлює перевірку судом суб`єктного складу та змісту даного договору, а також підстав визнання його недійсним.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18); 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

В постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №686/22924/16-ц (провадження № 61-33751св18) вказано, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

В постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18) вказано, що відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, визнання недійсним договору № 5141/2017/336412 від 17.02.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про купівлю продаж автомобілю TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 не призведе до відновлення прав позивача, оскільки останній власник автомобілю - ОСОБА_5 є добросовісним набувачем майна.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного і керуючись ст. 4, 10, 12, 19, 81, 258-260, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

У задовленні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання договору недійсним та витребування майна - відмовити.

У разі набрання рішенням законної сили, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 14.08.2023 року, а саме скасувати арешт на автомобіль марки ТОYOТА FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_5 та скасувати заборону ОСОБА_5 вчиняти будь які дії, направлені на пошкодження, або втрату цінності автомобілю марки TOYОTA FORTUNER 2008 року випуску, легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_1 , приховування вказаного автомобілю, передавати вказаний автомобіль будь яким третім особам, укладати стосовно вказаного автомобілю будь які угоди, договори, правочини.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 01 липня 2024 року