Справа № 522/645/24
Провадження № 2/522/2235/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Глущенко Т. О.,

представника позивача адвоката Черненка В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Після її смерті він спадщину не приймав, оскільки спадкового майна не було, проте він уклав договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, а саме безстрокового користування двокімнатною комунальною квартирою АДРЕСА_2 та став єдиним її наймачем.

Указує, що 10.03.2023 близько 20:00 невстановлені особи та ОСОБА_2 , яка є його сусідкою, незаконно проникли до вищевказаної квартири.

16.06.2023 він звернувся до Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, яка була зареєстрована ЖЕО №13374.

Зазначає, що він неодноразово намагався потрапити до квартири, однак відповідач його до квартири не впускала, погрожувала йому фізичною розправою. Навіть приходячи до квартири для відібрання пояснень разом з дільничним, відповідач реагувала досить неспокійно та стверджувала лише про те, що нібито у неї наявна розписка, яка була надана їй його матір`ю, відповідно до якої відповідач надавала їй кошти на операцію, однак на прохання позивача надати докази про це, відповідач відмовила.

Позивач стверджує, що про наявність такої розписки йому нічого не відомо, як і не відомо нічого щодо проведення операції, оскільки його мати не скаржилася на стан свого здоров`я та окрім гіпертонії у неї ніяких захворювань не було.

24.11.2023 він повторно звернувся до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, проте йому було роз`яснено, що це питання носить приватно-правовий характер та для його вирішення необхідно звернутися до суду.

19.07.2023 Департаментом міського господарства Одеської міської ради йому видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , на підставі якого він став власником 208/1000 частин квартири АДРЕСА_2 .

Указує, що хоча він і не проживає у вказаній квартирі, проте оплачує усі комунальні платежі, натомість відповідач та члени її сім`ї в указаній квартирі проживають без законних на те підстав, відповідач змінила у квартирі замки, що порушує його право приватної власності на майно та перешкоджає у вільному користуванні ним. При цьому відповідач та її сім`я мають інше місце проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі наведеного позивач просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_2 та членів її сім`ї без надання іншого житлового приміщення.

Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Черненко В. О. позов просив задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні 27.08.2024 засіданні просила у задоволенні позову відмовити, пояснила, що матір позивача - ОСОБА_3 , яка померла, була її сусідкою, відповідач їй допомагала. Між ними існувала домовленість, що ОСОБА_2 разом із сім`єю буде проживати в квартирі, де проживала ОСОБА_3 Указувала, що позивач не піклувався про матір, погано до неї ставився.

Заслухавши у судових засіданнях пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є власником 280/1000 часток квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 19.07.2023, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради.

Право власності на указане майно зареєстровано за ОСОБА_1 15.01.2024, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав.

Місце проживання ОСОБА_1 за указаною адресою зареєстроване з 22.07.1994.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником 280/1000 часток квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,91 кв. м.

Звертаючись до суду з вимогою про виселення відповідача та членів її сім`ї позивач посилається на те, що у квартирі проживає ОСОБА_2 та члени її сім`ї, які в ній не зареєстровані та проживають в ній без законних на те підстав.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечувала свого проживання в указаній квартирі, зазначила про відсутність у неї документів на право проживання в ній, при цьому посилалася на усну домовленість з нині покійною матір`ю позивача про проживання її та членів її сім`ї у спірній квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у підтвердження наявності підстав, визначених законом, для проживання відповідача у квартирі, яка на праві власності належить позивачу, що свідчить про самоправність зайняття відповідачем жилого приміщення.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Статтею 116 ЖК України передбачено, зокрема, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За таких обставин, ураховуючи, що відповідач не є власником квартири АДРЕСА_2 , не є членом сім`ї позивача, проживає у квартирі без законних на те підстав, добровільно виселитися не бажає, суд дійшов висновку, що вимога позивача про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення ЄСПЛ від 05 липня 2012 року у справі Globa v. Ukraine («Глоба проти України»), № 15729/07, § 37).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Законність виселення, яке фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

При цьому, судом здійснено оцінку вимог на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та суд вважає, що виселення відповідача зі спірної квартири відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за ОСОБА_2 права проживання в квартирі та користування нею, позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Також судом враховано наявність у відповідача на праві власності житла, а саме квартири АДРЕСА_4 , в якій вона може проживати, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Що стосується вимог позивача про виселення членів сім`ї ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не конкретизовано осіб, про виселення яких він просить, не визначено їх відповідачами у даній справі та не надано доказів у підтвердження проживання їх у спірній квартирі.

На підставі наведеного, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково в частині усунення перешкод ОСОБА_1 у праві користування квартирою АДРЕСА_2 , що має 280/1000 частин і складає 35,91 кв. м., шляхом виселення з неї ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення. У решті заявлені вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Також пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідача згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати, понесені ним при поданні позовної заяви до суду, а саме в розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у праві користування квартирою АДРЕСА_2 , що має 280/1000 частин і складає 35,91 кв. м., шляхом виселення з неї ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення.

У решті позову - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 605,60 грн судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 19.11.2024.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА