ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8862/24 Справа № 172/351/24 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Попаснянської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

01 березня 2024 року ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і як наслідок є спадкоємцем першої черги. 13.02.1950 року його батько ОСОБА_3 уклав договір про право будівництва будинку та право безстрокового користування земельною ділянкою із комунгоспом Попаснянської міськради, відповідно до якого комунгосп відводить ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 600 кв.м. під індивідуальне будівництво будинку. Згідно з умовами договору ОСОБА_3 на відведеній ділянці зобов`язується побудувати одноповерховий будинок житловою площею 26,21 кв.м. з трьома кімнатами. Побудована будівля на цій ділянці є приватною власністю ОСОБА_3 .

25.01.1952 року ОСОБА_3 була видана довідка БТІ № 3681, відповідно до якої садиба АДРЕСА_1 зареєстрована по праву забудовника за ОСОБА_3 на підставі вищевказаного договору. Також ОСОБА_3 отримав довідку БТІ про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 загальною площею 600 кв.м. на підставі рішенні Попаснянської міської ради від 10.09.1953 року № 23 зареєстрована за ОСОБА_3 .

У подальшому ОСОБА_3 рішенням виконкому Попаснянської міської ради дозволено будівництво нового будинку під номером АДРЕСА_2 в замін старого, який прийшов у непридатність. ОСОБА_3 побудував новий будинок за цією адресою, що підтверджується технічним паспортом від 10.08.1987 року.

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 1970 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Станом на дату його смерті у будинку АДРЕСА_2 проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ..

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , станом на дату смерті якої ОСОБА_2 також проживав за вищевказаною адресою. Відповідно до довідки Попаснянської міської ради від 13.07.1981 року, виданої ОСОБА_2 , останній дійсно проживає в АДРЕСА_2 та є єдиним спадкоємцем після померлої матері ОСОБА_4 . Після смерті батька та матері позивач сплачував комунальні послуги, здійснював ремонт, управління та експлуатацію житлового будинку і земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2 .

З початком збройної агресії росії, ОСОБА_2 був вимушений переїхати до м. Києва, де став на облік як внутрішньо-переміщена особа. У зв`язку з вимушеним переїздом у позивача наявні лише ті правовстановлюючі документи, копії яких долучені до позову. Копії квитанцій залишилися в м. Попасна, яка наразі є тимчасово окупованою територією. У позивача відсутня можливість оформити право власності на згадані вище земельну ділянку та житловий будинок в позасудовий спосіб, оскільки нотаріуси відмовляють у відкритті спадкової справи.

Враховуючи, що спадкові правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України та те, що визначений у статті 549 ЦК Української РСР 1963 року строк для прийняття спадщини (шість місяців) після смерті батьків закінчився до 01.01.2004 року, вважає за необхідне при вирішенні справи керуватися правовими нормами ЦК Української РСР 1963 року. Тому позивач в порядку ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року вступив в управління земельною ділянкою та будинком, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , одразу після смерті батька та матері і проживав там до початку повномасштабної війни з рф. Таким чином на підставі ст. 559 ЦК Української РСР, чинного на момент відкриття спадщини, визнається таким, що прийняв спадщину.

Просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та житловий будинок площею 55,7 кв.м. за цією ж адресою.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилався на те що судом першої інстанції на його думку помилково не прийнято до уваги, що позивач постійно проживав у спірному будинку та таким чином прийняв спадщину після смерті батьків.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання, проведене в режимі відеоконференції, з`явилися ОСОБА_2 та його представник-адвокат Лисак М.Ю.. Інші учасники справи повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить довідка про отримання документів в електронному суді.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірні об`єкти у вигляді земельної ділянки та житлового будинку розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , тоді як відповідно до відомостей позовної заяви місце реєстрації ОСОБА_2 АДРЕСА_2 . Також позивач не надав суду доказів звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процессуального права.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Із матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 1950 року між комунальним відділом виконкому Попаснянської міської ради та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, згідно якого було відведено ділянку комунальної землі по АДРЕСА_1 площею 600 кв.м під індивідуальне будівництво жилого будинку. Зазначена ділянка землі відводиться забудовнику безоплатно в безстрокове користування з обов`язком вносити земельну ренту за користування зазначеною ділянкою (пункт 2 договору).

Збудована на земельній ділянці будова є особистою власністю забудовника (пункт 14 договору).

Відповідно до довідки начальника БТІ від 25 січня 1952 року домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано по праву забудовника за ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, виданого ОСОБА_6 від 13.02.1950 року. Інвентаризаційна справа 33 681.

Довідкою начальникаПопаснянського міського БТІ підтверджено,що земельна ділянка АДРЕСА_1 загальною площею 600,0 кв.м на підставі рішення Попаснянської міської ради від 10 вересня 1953 року за №23 зареєстрована за ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 .

Згідно довідки виконавчого комітету Попаснянської міської ради від 13.07.1981 року ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2 . Він є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_4 , довідка видана для пред`явлення в ощадкасу.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року, то застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку.

В обгрунтування позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно після смерті батьків позивач посилався на те, що він проживав разом із батьками і фактично прийняв спадщину, однак існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Проте в підтвердження існування перешкод позивачем належних та допустимих доказів не надано.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 24.06.83 року

« Про практику розгляду судами України справ про спадкування» зазначено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат" свідоцтво

про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва

про право спадщини вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За встановлених обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передчасність позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування на спадкове майно будинок та земельну ділянку, який був збудований до 05 серпня 1992 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Лисак М.Ю. залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2024 року.

Судді: