Справа № 459/12/24 Головуючий у 1 інстанції: Жураковського А.І.
Провадження № 22-ц/811/1741/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 травня 2024 року (повний текст рішення складено 17 травня 2024 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

в січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив стягнути з останнього відшкодування збитків у сумі 46 521 грн 50 коп. та судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказував на те, що 18 травня 2023 року о 19 годині 00 хвилин ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «VOLKSWAGEN TOUAREG», номерний знак « НОМЕР_1 » у м. Херсон, на перехресті вул. Некрасова та вул. Сенявина, здійснив обгін ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «MITSUBISHI GALANT», номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача, який рухався в зустрічному напрямку, після чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «MAZDA 6», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався в попутному напрямку з лівого боку, чим порушив вимоги п. 14.6 «В» Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП належний йому транспортний засіб отримав механічні пошкодження. З метою встановлення розміру майнової шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, він звернувся до судового експерта ОСОБА_5 із заявою про проведення транспортно-товарознавчого дослідження колісно-транспортного засобу. Згідно з висновком експерта вартість матеріального збитку визначена у розмірі 46 521 грн 50 коп. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2023 року у справі № 521/14980/23, яка набрала законної сили, відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн. Вважає, що вина відповідача щодо пошкодження належного йому транспортного засобу повністю доведена та встановлена постановою суду, відтак просить стягнути кошти на його ремонт із відповідача.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 3 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу адвоката.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , подавши в червні 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник не погоджується із вказаним рішенням, вважає таке незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що підставою для відмови у задоволені позову, як зазначено в рішенні суду, є те, що позивачем не подано доказів, що він звертався до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі за текстом - МТСБУ) із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку із ДТП, що мала місце 18 травня 2023 року за участю керованого відповідачем автомобіля, а також, відсутні докази про відмову у відшкодуванні збитків від ДТП, зі сторони МТСБУ. Так, дійсно, на момент ДТП ні позивач, ні відповідач у справі не мали дійсного страхового полісу, це унеможливлює виплати від МТСБУ, тому позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом до особи, вину якого було прямо доведено відповідною постановою у справі про адміністративне правопорушення, про відшкодування шкоди в порядку, передбаченому нормами ЦК України. Вказує, що після ухвалення оскаржуваного рішення, позивач отримав від МТСБУ лист, яким йому відмовлено у виплаті регламентної виплати з підстав того, що транспортний засіб позивача не відповідає вимогам пункту 1.7. статті 1 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV). Додатково зазначає, що хоча відповідач як учасник бойових дій, звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на керований ним транспортний засіб без укладення щодо нього договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, такий відноситься до забезпечених транспортних засобів, проте враховуючи, що транспортний засіб, керований позивачем не був забезпеченим в розмінні положень Закону № 1961-IV, він не може отримати відповідне відшкодування МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Оскільки відповідної зміни до законодавства не приймалось, окремої позиції щодо постраждалих осіб, які не мали страхового полісу при компенсації військовим вищевказаний закон також не містить. Через це позивач не може отримати будь-яких виплат від МТСБУ, оскільки не є належним суб`єктом звернення та відповідних прав на компенсацію немає, навіть за надзвичайних/поважних обставин.

В липні 2024 року від ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_6 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що оскільки відповідач, який керував транспортним засобом в момент ДТП, є учасником бойових дій, відтак звільняється від обов`язку страхувати свою цивільно-правову відповідальність, проте такий транспортний засіб у розумінні положень Закону № 1961-IV вважається забезпеченим. Отже, відшкодування збитків в такому випадку проводить МТСБУ в силу вимог згаданого Закону.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 18 травня 2023 року о 19 годині 00 хвилин ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «VOLKSWAGEN TOUAREG», номерний знак НОМЕР_1 у м. Херсон, на перехресті вул. Некрасова та вул. Сенявина, здійснив обгін ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «MITSUBISHI GALANT», номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням позивача, який рухався в зустрічному напрямку, після чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «MAZDA 6», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався в попутному напрямку з лівого боку, чим порушив вимоги п. 14.6 «В» Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП належний транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження.

Позивач є власником автомобіля марки «MITSUBISHI GALANT», номерний знак НОМЕР_2 .

На момент ДТП позивач не мав діючого страхового полісу, який би посвідчував укладення ним договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до висновку експерта № 07/07-23 31 липня 2023 року вартість матеріального збитку заподіяна власнику автомобіля «MITSUBISHI GALANT», номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП, яка сталася 18 травня 2023 року, становить 46 521 грн 50 коп.

Згідно постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2023 року по справі № 521/14980/23 ОСОБА_3 визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та застосовано до нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 27 березня 2023 року № 21, за військовослужбовцем військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_3 закріплений автомобіль марки «VOLKSWAGEN TOUAREG», номерний знак НОМЕР_1 .

ОСОБА_3 є учасником бойових дій, що підтверджується безтерміновим посвідченням, виданим 05 травня 2015 року.

Листом від 14 березня 2024 року МТСБУ звернулося до ОСОБА_3 з вимогою надання відповідних документів з метою з`ясування причин, обставин ДТП та розміру шкоди.

Листом від 20 травня 2024 року МТСБУ повідомило ОСОБА_1 про відмову у відшкодуванні шкоди, оскільки на дату ДТП відсутній договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності по відношенню до транспортного засобу «MITSUBISHI GALANT», номерний знак НОМЕР_2 , то зазначений ТЗ не відповідає вимогам пункту 1.7. статті 1 Закон № 1961-IV.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN TOUAREG», номерний знак НОМЕР_1 до 08 червня 2024 року перебував на балансі військової частини НОМЕР_4 , однак у зв`язку із її розформуванням 08 червня 2024 року був переданий на баланс військової частини НОМЕР_5 , однак не прийнятий, оскільки на момент передачі даний транспортний засіб за своїми технічними даними до експлуатації не придатний та підлягає списанню, через пошкодження отримані після ДТП, яка сталася 01 травня 2024 року. За фактом цього ДТП було проведено службове розслідування та відкрито кримінальне провадження.

Згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 1188 ЦК України).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону №1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1. статті 9 Закону № 1961-IV).

Згідно зі пунктом 1.7. статті 1 Закону № 1961-IV термін забезпечений транспортний засіб вживається у цьому законі в такому значенні - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована, а згідно з пунктом 1.6. цієї статті Закону власники транспортних засобів, це юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Транспортний засіб має відповідати вимогам, передбаченим пунктом 1.7 статті 1 цього Закону, з моменту взяття ним участі в дорожньому русі на території України (абзац третій пункту 21.1 статті 21 Закону № 1961-IV).

Відповідно до пункту 13.1. статті 13 Закону № 1961-IV учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

У Рішенні від 23 грудня 2014 року № 7-рп/2014 у справі № 1-6/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1. статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення пункту 13.1. статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.

Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Як роз`яснено в пункті 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Пунктом 22.1. статті 22 Закону № 1961-IV визначено, що з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Положення цього пункту не поширюється на осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону (абзац четвертий пункту 21.1 статті 21 Закону № 1961-IV).

Згідно із пунктом 36.4. статті 36 Закону № 1961-IV виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, а МТСБУ компенсує витрати особи, звільненої від цього виду обов`язкового страхування на підставі пункту 13.1 статті 13 цього Закону або відповідальність якої застрахована іноземною страховою компанією відповідно до умов Міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика (МТСБУ). У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком (МТСБУ). Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку.

Згідно з підпунктами «а», «г» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі; особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Підпунктами 38.2.1. та 38.2.5. пункту 38.2. статті 38 Закону № 1961-IV визначено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону; до особи, визначеної у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, яка причетна до дорожньо-транспортної пригоди, якщо вона керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також якщо вона відмовилася від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та/або вжила алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), та/або вона керувала транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії, та/або самовільно залишила місце пригоди.

Відповідно до пункту 37.1. статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди .

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України», військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних сил України воно набуває статусу військового майна.

Військове майно це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»).

За змістом частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Як вказано у частині першій статті 137 Господарського кодексу України, правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Системне тлумачення норм права, яким врегульовано спірні відносини дає підстави для таких висновків.

У пункті 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV визначені особи, які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України:

1) учасники бойових дій це особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (стаття 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII));

2) постраждалі учасники Революції Гідності особи, які на виконання Закону України «Про встановлення державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей» включені до переліку осіб, які під час участі в масових акціях громадського протесту отримали тілесні ушкодження (тяжкі, середньої тяжкості, легкі), але такі ушкодження не призвели до інвалідності, та звернулися за медичною допомогою у період з 21 листопада 2013 року по 30 квітня 2014 року (стаття 16.1 Закону № 3551-XII);

3) особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом (перелік таких осіб, визначений статтею 7 Закону № 3551-XII);

4) особи з інвалідністю I групи це особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування;

5) особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності будь-які фізичні особи.

Тобто, Закон № 1961-IV експліцитно визначає коло осіб, які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Такими особами є саме фізичні особи, що також підтверджується назвою статті Закону № 1961-IV «Особливості страхування цивільно-правової відповідальності окремих категорій громадян України». Тобто, положення цієї статті стосуються лише фізичних осіб, які є власниками відповідного транспортного засобу або використовували такий на законних підставах, проте власником такого також має бути виключно фізична особа.

Подібні правові висновки наведено в постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 521/6088/16-ц (провадження № 61-17101св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 336/851/17 (провадження № 61-25433св18), 03 листопада 2021 року у справі № 308/10965/19 (провадження № 61-9308св21).

У справі, що переглядається за відповідачем як військовослужбовцем (учасником бойових дій) військової частини НОМЕР_4 (котрий визнаний винуватцем ДТП) закріплений автомобіль марки «VOLKSWAGEN TOUAREG», державний номерний знак НОМЕР_1 . На нього (військовослужбовця) поширюється дія пункту 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV, оскільки він є учасником бойових дій, який звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України та який не відшкодовує збитки потерпілому від ДТП.

Водночас, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, які використовують у своїй діяльності автомобільну техніку, в тому числі, яка надійшла їм для виконання бойових завдань, не є суб`єктами, на які поширюється дія пункту 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV.

Відтак, завдану військовослужбовцем (учасником бойових дій) шкоду потерпілому має відшкодовувати військова частина, на обліку та в оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки автомобіль марки «VOLKSWAGEN TOUAREG», державний номерний знак НОМЕР_1 .

За обставинами цієї справи, обов`язок з відшкодування шкоди потерпілому покладається саме на військову частину.

Військова частина, в свою чергу, може звернутися до суду з позовом про відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої військовослужбовцем (учасником бойових дій) внаслідок вчинення ДТП, відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України.

Саме такий висновок щодо суб`єкта відшкодування шкоди, завданої військовослужбовцем внаслідок ДТП викладено в постанові Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 570/3661/20 (провадження № 61-14319св21).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 375/282/20 (провадження № 61-14522св21).

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Тобто якщо на момент ДТП цивільно-правова відповідальність потерпілого застрахована, то МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодує шкоду на умовах, визначених пунктом 41.1 статті 41 Закон № 1961-ІV, у разі заподіяння її транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Проте, у разі заподіяння шкоди транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 Закону № 1961-IV, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі, унеможливлюється регламентна виплата МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, незважаючи на відсутність у положеннях статті 37 Закону № 1961-IV подібної підстави для відмови у виплаті потерпілому регламентної виплати, враховуючи також те, що стаття 37 Закону № 1961-IV хоч і розміщена в розділі ІІІ Порядок здійснення страхового відшкодування на території України така стосується загальних підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування, а вданому випадку спеціальною нормою є стаття 41 цього Закону, яка передбачає відшкодування шкоди за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, тобто з інших джерел.

Оскільки позивач (власник автомобіля марки «MITSUBISHI GALANT», державний номерний знак НОМЕР_2 ) на момент ДТП не мав дійсного страхового полісу, тобто його автомобіль вважається не забезпеченим в розумінні пункту 1.7 статті 1 Закону № 1961-IV, що відповідно унеможливлює регламентну виплату МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих.

Ураховуючи обставини справи, потерпілий у зв`язку з відсутністю можливості відшкодування йому шкоди МТСБУ не позбавлений права звернутися до суду з відповідними вимогами в порядку статті 1172 ЦК України, у той час як даний позов пред`явлено не до військової частини, а безпосередньо до військовослужбовця.

Наведені висновки щодо належного суб`єкта відповідальності не залежать від введеного в Україні воєнного стану, оскільки таке не змінює його становище в умовах такого стану, зокрема не звільняє від обов`язку страхувати цивільно-правову відповідальність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша-третя статті 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)

З огляду на те, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів такої відмови, оскаржене судове рішення в цій частині слід змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Враховуючи висновки, викладені в цій постанові, колегія суддів відхиляє аргументи відзиву на апеляційну скаргу про те, що належним відповідачем у даній справі є саме МТСБУ.

Водночас, з огляду на ці самі висновки, колегія суддів визнає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неналежність як відповідача саме МТСБУ, проте не може погодитись з такими щодо належності відповідача у даній справі, а саме військовослужбовця, який визнаний винним у ДТП під час проходження останнім військової служби.

З огляду на мотиви відмови у задоволенні позову, викладені у цій постанові, колегія суддів не убачає підстав для аналізу інших доводів апеляційної скарги щодо обґрунтованості пред`явленого позову та його доведеності.

Подана апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного вирішення судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні питання розподілу судових витрат, а підстав для зміни чи скасування рішення в цій частині, колегія суддів під час апеляційного розгляду не встановила, тому таке у відповідній частині слід залишити без змін як ухвалене з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до вимог пунктів 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги (рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній частині), підстави для розподілу судових витрат у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 травня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич