ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/22367/24

Провадження № 22-ц/4820/2110/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2024 року про повернення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів, інфляційних витрат та трьох відсотків річних (суддя Салоїд Н.М.).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів, інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

В обґрунтування позову зазначав, що в січні 2021 року натрапив на псевдоінвестиційну організацію «Траст Макворі Кепітал», менеджерами якої скаржнику було запропоновано фінансові послуги, а саме заробіток на продажу акцій. Йому було запропоновано поповнити «торговий рахунок» позивача на 130707 грн шляхом сплати зазначених коштів на рахунок ФОП ОСОБА_2 , оскільки останній є авторизованим представником компанії в Україні та уповноваженим на здійснення платіжних операцій від громадян. 12.03.2021 позивач сплатив зазначені кошти на рахунок ФОП ОСОБА_2 . Пізніше позивач дізнався, що зазначені особи не планували відкривати йому рахунок, а лише мали намір заволодіти його коштами.

Зазначав, що хоч грошові кошти і були зараховані на особистий рахунок ФОП ОСОБА_2 , в даному випадку, останній виступав як надавач послуг, а позивач як споживач. Між позивачем і відповідачем правовідносини, які мали ознаки правочину з надання послуг.Разом з тим, цей правочин мав дефектний характер та зі сторони відповідача був здійснений з використанням нечесної підприємницької практики.

Відтак належним способом захисту своїх прав позивач вважав застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з відповідача на його користь коштів у сумі 130707 грн, а також інфляційних втрат в сумі 64241,17 грн та 3% річних за період прострочення у розмірі 13282,89 грн. Крім того, просив стягнути моральну шкоду у розмірі 65353,50 грн.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк десять днів для усунення вказаних в ухвалі недоліків щодо сплати судового збору.

30 серпня 2024 року ОСОБА_1 надав до суду пояснення, в яких зазначав, що в позовній заяві він наводив конкретні доводи щодо виникнення правовідносин між ним, як споживачем, і відповідачем, як надавачем послуг. А тому, він звільнений від сплати судового збору. Вказав, що покладення на нього обов`язку сплати судового збору за подання позову призведе до того, що відповідач у справі на додаток до інших фінансових та правових переваг одержить ще одну, а саме нівелювання права опонента на звільнення від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що в наданий судом строк недоліки позовної заяви не усунуті, а направлені матеріали від 30.08.2024 не усувають недоліків, зазначених в ухвалі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому, посилається на те, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та ухвалена з порушенням норм процесуального права. Вказує, що на виконання вимог ухвали суду першої інстанції про залишення позову без руху, позивачем було подано пояснення, в яких було обґрунтовано можливість звільнення від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ч.1ст.353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Таким чином, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з п.4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Встановлено, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів, інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

При поданні позову судовий збір ОСОБА_1 не сплачено. Як на підставу для звільнення від сплати судового збору позивач посилався на положення частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк десять днів для усунення вказаних в ухвалі недоліків щодо сплати судового збору. Підставами для залишення позову без руху стало те, що хоча позивач у позовній заяві і посилається на те, що відповідачем порушено його права як споживача, проте, суд вважає, що підстави для звільнення позивача від сплати судового збору за цим законом відсутні, а тому такі вимоги підлягають оплаті судовим збором на загальних підставах. Отже, позивач повинен сплатити судовий збір у розмірі 2736 грн та надати до суду документи, що підтверджують його сплату.

На виконання вимог ухвали ОСОБА_3 31.08.2024 подав пояснення, в яких зазначав, що в позовній заяві він наводив конкретні доводи щодо виникнення правовідносин між ним, як споживачем, і відповідачем, як надавачем послуг. А тому, він звільнений від сплати судового збору. Вказав, що покладення на нього обов`язку сплати судового збору за подання позову призведе до того, що відповідач у справі на додаток до інших фінансових та правових переваг одержить ще одну, а саме нівелювання права опонента на звільнення від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу. Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунув недоліки позовної заяви.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, щостаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободмістить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.

Частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно частини 1 статті 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею185 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Частиною 2 статті 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частиною 3статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3статті 22Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3статті 22Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того,стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що позов пов`язаний з порушенням відповідачем його прав як споживача фінансових послуг, а також на застосування до нього нечесної підприємницької практики та просив застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ФОП ОСОБА_2 отриманих коштів, інфляційних витрат, трьох відсотків річних та матеріальної шкоди.

Отже, на його вимоги поширюється діястатті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, за подання позову судовий збір не підлягає сплаті, тому вимоги суду першої інстанції про сплату позивачем судового збору не ґрунтуються на законі, отже, їх невиконання не може бути підставою для визнання неподаною і повернення ОСОБА_1 позовної заяви.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 757/425/21-ц, провадження № 61-10225св21.

До того ж, у постанові від 31 серпня 2023 року у справі № 990/114/23 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що обставини, які мають значення для справи, повинні встановлюватися під час ухвалення рішення по суті справи, а не на стадії відкриття провадження.

Встановивши, що позивач обґрунтовує свої вимоги порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції мав підстави для звільнення його від судового збору при подачі позову, а оцінку зазначеним обставинам справи мав надавати вже на стадії розгляду по суді.

Також суд не врахував, що в подальшому судовий збір міг бути стягнутий в порядку розподілу судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України.

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» від 26 липня 2011 року, «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, внаслідок чого позбавив позивача права на подачу позову, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, та наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується. Колегія суддів вважає, що позивач виконав вимоги ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 21.08.2024, а тому підстав для визнання неподаною і повернення позовної заяви ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи та аргументи позивача, викладені як в позовній заяві, так і в заяві про усунення недоліків, належним чином їх не проаналізував у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про повернення позовної заяви, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі. А тому, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права є обґрунтованими.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2024 року скасувати, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів, інфляційних витрат та трьох відсотків річних про відшкодування майнової та моральної шкоди направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай