Справа № 143/640/24
Провадження № 22-ц/801/2355/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 рокуСправа № 143/640/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Рибчинського В. П.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гончарука Романа Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Бойка А. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У липні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 20 серпня 2023 року та 03 вересня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитні договори №7381802 та №103334940 відповідно. Договори були укладені у електронній формі у особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, відповідно до п. 6 договорів.

20 серпня 2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №24992-08/2023, підписаний електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання нею одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону, зазначений у п. 8 договору.

Також 26 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №76475252 у вигляді електронного документу шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису.

У зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань у відповідачки виникла заборгованість:

- за кредитним договором №7381802 у розмірі 27 345,50 грн, з яких 6 720 грн заборгованість за основною сумою боргу, 19 925,50 грн заборгованість за відсотками, 700 грн заборгованість за комісією;

- за кредитним договором №103334940 у розмірі 7 133,45 грн, з яких 2 300 грн заборгованість за основною сумою боргу, 4 833,45 грн заборгованість за відсотками;

- за кредитним договором №24992-08/2023 у розмірі 10 784,52 грн, з яких 2 838,12 грн заборгованість за основною сумою боргу, 7 946,40 грн заборгованість за відсотками;

- за договором позики №76475252 у розмірі 21 808 грн, з яких 6 400 грн заборгованість за основною сумою боргу, 15 408 грн заборгованість за відсотками.

14 червня 2021 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» уклали договір факторингу, за яким до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №76475252.

28 листопада 2023 року та 26 грудня 2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Мілоан» уклали договори факторингу, згідно із якими позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за кредитними договорами №7381802 та №103334940.

27 грудня 2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Аванс Кредит» уклали договір факторингу, за яким позивач набув права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №24992-08/2023.

З посиланням на викладені обставини, ТОВ «ФК «ЄАПБ» у заявленому позові просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 67 071,47 грн, що складається із заборгованості:

- за кредитним договором №7381802 у розмірі 27 345,50 грн, з яких 6 720 грн заборгованість за основною сумою боргу, 19 925,50 грн заборгованість за відсотками, 700 грн заборгованість за комісією;

- за кредитним договором №103334940 у розмірі 7 133,45 грн, з яких 2 300 грн заборгованість за основною сумою боргу, 4 833,45 грн заборгованість за відсотками;

- за кредитним договором №24992-08/2023 у розмірі 10 784,52 грн, з яких 2 838,12 грн заборгованість за основною сумою боргу, 7 946,40 грн заборгованість за відсотками;

- за договором позики №76475252 у розмірі 21 808 грн, з яких 6 400 грн заборгованість за основною сумою боргу, 15 408 грн заборгованість за відсотками.

Також позивач просив здійснити розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року позов було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість у загальному розмірі 67 071,47 грн, що складається із заборгованості:

- за кредитним договором №7381802 у розмірі 27 345,50 грн, з яких 6 720 грн заборгованість за основною сумою боргу, 19 925,50 грн заборгованість за відсотками, 700 грн заборгованість за комісією;

- за кредитним договором №103334940 у розмірі 7 133,45 грн, з яких 2 300 грн заборгованість за основною сумою боргу, 4 833,45 грн заборгованість за відсотками;

- за кредитним договором №24992-08/2023 у розмірі 10 784,52 грн, з яких 2 838,12 грн заборгованість за основною сумою боргу, 7 946,40 грн заборгованість за відсотками;

- за договором позики №76475252 у розмірі 21 808 грн, з яких 6 400 грн заборгованість за основною сумою боргу, 15 408 грн заборгованість за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 3 028 грн судового збору.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що відповідачкою та її представником заборгованість за кредитними договорами та договором позики жодними доказами не спростована, суду не надано своїх розрахунків погашення заборгованості, які б, свою чергу, мали противагу розрахункам позивача, як і не надано доказів на підтвердження належного виконання умов договорів.

При цьому договори та їх умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін та відповідно до статей 628, 629 ЦК України є обов`язковими до урахування.

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «ФК «ЄАПБ», як і первісним кредиторам, правонаступником яких є позивач, не повернуті, кредитор має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Гончарук Р. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Рибчинський В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 листопада 2024 року справу призначено до розгляду на 21 листопада 2024 року у порядку письмового провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів переходу права вимоги до Відповідача за договорами факторингу, оскільки у наданих актах прийому-передачі зазначено лише відомості про загальну кількість боржників, а Витяги з Реєстрів боржників не містять обов`язкових реквізитів (підписів сторін, печаток, первісного джерела його формування), а без відповідних його реквізитів не можливо встановити, що дійсно між вказаними товариствами було досягнуто згоди щодо відчуження права вимоги, саме за спірним договором, до позивача.

Крім цього, позивачем не надано доказів сплати грошових коштів за відступлення права вимоги за договорами факторингу.

Поза увагою суду залишилася та обставина, що матеріали справи не містять в собі первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність, які підтверджують розмір заборгованості відповідача за кредитними договорами.

Позивачем до відповіді на відзив було долучено ряд письмових документів без клопотання про поновлення процесуального строку для вчинення відповідної процесуальної дії із обґрунтуванням причин неподання таких доказів разом з позовною заявою. Натомість, суд, в порушення ч. 8 ст. 83, ч. 1, 2 ст. 126 ЦПК України надав оцінку таким доказам в сукупності з іншими, чим порушив принцип змагальності сторін.

Також суд не взяв до уваги, що договір позики № 76475252 містить окрему умову, яка дозволяє позикодавцю вийти за межі узгодженого сторонами строку позики та нарахувати непропорційно велику суму відсотків за користування позикою. За наведених обставин при вирішенні спірних правовідносин суд безпідставно не застосував положення contra proferentem.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували правильність нарахування позивачем відсотків за договором позики № 76475252, зокрема, в частині визначення періоду такого нарахування, а також сум, з яких виходив позивач, нараховуючи такі відсотки.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини, встановлені судом

Щодо кредитного договору №7387802.

20 серпня 2023 року в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» (miloan.ua) ОСОБА_1 подала заяву на отримання споживчого кредиту № 7387802; дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті miloan.ua.

ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачці електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідачка підтвердила прийняття умов договору про споживчий кредит № 7387802 від 20 серпня 2023 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідачки.

Таким чином, між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про надання споживчого кредиту № 7387802 від 20 серпня 2023 року, згідно якого відповідачці надано кредит у розмірі 7000 грн (п. 1.2 Договору).

Згідно п. 1.3 Договору кредит надається загальним строком на 110 днів з 20 серпня 2023 року (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періодів.

Відповідно до п.1.5.1 кредитного договору комісія за надання кредиту 700 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту.

Згідно з п. 1.5.2 кредитного договору проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 1750 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду.

П. 1.5.3 договору передбачено, що проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 18 900 грн, які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом поточного періоду (а. с. 8-15).

Відповідачка прийняла умови договору про споживчий кредит, подавши заяву на отримання кредиту № 7387802 від 20 серпня 2023 року, та отримала кредит в сумі 7000 грн на свою банківську платіжну картку MASTERCARD CREDIT STANDARD 545708*86 (а. с. 15).

26 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Мілоан» укладено договір факторингу № 26122023 (а. с. 16-17).

Згідно акту прийому-передачі Реєстру Боржників №1 за договором факторингу № 26122023 від 26 грудня 2023 року, складеного 26 грудня 2023 року, клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр Боржників № 1, після чого, з урахуванням п. 1.2. Договору Факторингу № 2612223 від 26 грудня 2023 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а. с. 18, 29).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників №1 до Договору факторингу № 26122023 від 26 грудня 2023 року, сума заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору № 7387802 складає 27 345,50 грн (а. с. 19).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №7387802 від 20 серпня 2023 року, складеного представником ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», станом на 31 травня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 не погашена та складає 27 345,50 грн (а. с. 20).

Щодо кредитного договору № 103334940.

03 вересня 2023 року в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» (miloan.ua) ОСОБА_1 подала заяву на отримання споживчого кредиту № 103334940; дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті miloan.ua.

ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачці електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідачка підтвердила прийняття умов договору про споживчий кредит № 103334940 від 03 вересня 2023 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідачки.

Таким чином, між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено договір про надання споживчого кредиту № 103334940 від 03 вересня 2023 року, згідно якого відповідачці надано кредит у розмірі 2300 грн (п. 1.2 Договору).

Згідно п. 1.3 Договору кредит надається загальним строком на 105 днів з 03 вересня 2023 року (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періодів.

Відповідно до п.1.5.1 кредитного договору комісія за надання кредиту 0 грн, яка нараховується за ставкою 0 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту.

Згідно з п.1.5.2 кредитного договору проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 3,45 грн, які нараховуються за ставкою 0,01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду.

П. 1.5.3 договору передбачено, що проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 6210 грн, які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом поточного періоду (а. с. 21-28).

Відповідачка прийняла умови договору про споживчий кредит, подавши заяву на отримання кредиту № 103334940 від 03 вересня 2023 року, та отримала кредит в сумі 2300 грн на свою банківську платіжну картку MASTERCARD CREDIT STANDARD НОМЕР_1 (а. с. 28).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 2 до Договору факторингу № 28112023 від 28 листопада 2023 року, сума заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору № 103334940 складає 7 133,45 грн (а. с. 30).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 103334940 від 03 вересня 2023 року, складеного представником ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», станом на 31 травня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 не погашена та складає 7 133,45 грн (а. с. 31).

Щодо договору позики № 76475252.

26 серпня 2023 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 76475252. Сума позики становить 6400 грн Строк позики 18 днів. Процентна ставка базова 2,5% (фіксована). Пунктом 4 договору передбачено, що проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення на залишок позики, виходячи із строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості за договором, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування позикою, визначеного договором/додатковими угодами. Товариство на власний розсуд може зупинити нарахування процентів до спливу строку, визначеного у першому реченні цього пункту. Вказаний договір позики підписаний відповідачкою ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором qYt2tFb2fo (а. с. 38-41).

14 червня 2021 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» укладено договір факторингу №14/06/21 (а. с. 42-43).

Додатковою угодою № 2 від 28.07.2021 до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, укладеною між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було внесено зміни до п.1.3. Договору (а. с. 44).

Згідно акту прийому-передачі Реєстру Боржників № 17 від 27 лютого 2024 року за договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2023, складеного 27 лютого 2024 року, клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр Боржників № 17 від 27 лютого 2024 року, після чого, з урахуванням п. 1.2. Договору Факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості до боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а. с. 46).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 17 до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року сума заборгованості ОСОБА_1 за договором позики № 76475252 складає 21 808 грн (а. с. 47).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 76475252 від 26 серпня 2023, складеного представником ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», станом на 31 травня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 не погашена та складає 21 808 грн (а. с. 48).

Щодо кредитного договору № 24992-08/2023.

20 серпня 2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 24992-08/2023.

Відповідно до п. 1 вищевказаного договору: сума кредиту становить 3 000 грн, кредит надається строком на 360 днів, процентна ставка 2,50 % на добу.

У п. 8 договору «Реквізити та підписи сторін» у колонці «Клієнт» зазначено: ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_2 , ID-картка номер НОМЕР_3 , виданий 11.11.2022, орган, що видав 0530, адреса: АДРЕСА_1 , що відповідає паспортним та анкетним даним відповідачки ОСОБА_1 .

Зазначений договір та додатки до нього підписані відповідачкою електронним підписом W0434 (а. с. 54-60).

27 грудня 2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу № 27122023, у відповідності до умов якого, ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а. с. 61-63).

Згідно акту прийому-передачі Реєстру Боржників від 27 грудня 2023 року за договором факторингу № 27122023 від 27 грудня 2023 року клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр Боржників після чого, з урахуванням п. 1.2. Договору Факторингу № 27122023 від 27 грудня 2023 року, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а. с. 64).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 27122023 від 27 грудня 2023 року сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 24992-08/2023 складає 10784,52 грн (а. с. 65)

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 24992-08/2023 від 20 серпня 2023 року, складеного представником ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», станом на 31 травня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 не погашена та складає 10 784,52 грн (а. с. 66).

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вказані електронні договори укладені відповідачем із кредитними установами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення всіх цих дій договори між ОСОБА_1 та відповідно ТОВ «Мілоан», ТОВ «Аванс Кредит», ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» не були би укладені.

Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету, укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.

Уклавши такі договори на умовах, викладених в них, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в договорах.

У відповідності до умов кожного із укладених договорів, кошти надаються позичальнику у безготівковій формі на банківську картку вказану власноручно позичальником при укладанні договору.

Доказів того, що персональні дані відповідачки (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки) були використані товариством для укладення кредитних договорів від її імені, відповідачкою не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій ОСОБА_1 не зверталася.

Доказів того, що банківські картки, на які були перераховані кредитні кошти, їй не належать або що кредитні кошти не надходили на такі рахунки ОСОБА_1 не надала.

Таким чином, колегія суддів вважає, що кредитні договори укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан», ТОВ «Аванс Кредит» і ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів», в електронній формі, відповідають вимогам Закону і доводять факт існування волевиявлення сторін на їх укладання.

Кредитні кошти за вказаними вище договорами надавались ОСОБА_1 в безготівковій формі на реквізити банківської карти вказаної клієнтом в особисто підписаній заяві.

Враховуючи зазначене, з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд першої інстанції прийшов до правомірних висновків про укладання та підписання ОСОБА_1 з ТОВ «Мілоан», ТОВ «Аванс Кредит» і ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» кредитних договорів та невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення позичених в борг коштів та наявності в неї боргових зобов`язань.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У справі, що переглядається позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована.

Належними та допустимими доказами розмір заборгованості по тілу кредитів, відсотках та комісії, нарахованих відповідно до умов договорів, апелянтом не спростовано.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договір позики №76475252 містить окрему умову, яка дозволяє позикодавцю вийти за межі узгодженого сторонами строку позики та нарахувати непропорційно велику суму відсотків за користування позикою, а тому при вирішенні спірних правовідносин суд безпідставно не застосував положення contra proferentem.

Так, договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення правочину це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів.

Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21) зроблено висновок, що «у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem». «Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін».

Водночас умовами укладеного між ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 договору чітко вбачається, що строк позики становить 18 днів (п. 2.2), однак відповідно до п. 4 проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, виходячи із строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості за договором, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування позикою, визначеного договором/додатковими угодами (а. с. 38).

Відтак твердження представника відповідача у цій частині є надуманими та не необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження заборгованості, то апеляційний суд зазначає, що ТОВ «Мілоан», ТОВ «Аванс Кредит» і ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» не є банківськими установами.

Відносно переходу до позивача права грошової вимоги за укладеними ОСОБА_1 договорами позики та кредиту колегія суддів зазначає таке.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Так згідно із п. 1.2 договорів факторингу від 26 грудня 2023 року та 27 грудня 2023 року, укладеними між позивачем та ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Аванс Кредит», перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому-передачі відповідного реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

У матеріалах справи наявні належним чином завірені копії актів прийому-передачі Реєстру боржників за договорами факторингу від 26 грудня 2023 року та 27 грудня 2023 року, укладеними між позивачем та ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Аванс Кредит» із підписами сторін договорів факторингу.

Таким чином ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитними договорами №7381802 та №24992-08/2023.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що суд першої інстанції з урахуванням встановлених фактичних обставин дійшов обґрунтованого висновку про те, що є підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами №7381802 та №24992-08/2023, укладеними між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан», ТОВ «Аванс Кредит, на користь правонаступника первісних кредиторів ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», у загальному розмірі 38 130,02 грн, яка складається із заборгованості:

- за кредитним договором №7381802 у розмірі 27 345,50 грн, з яких 6 720 грн заборгованість за основною сумою боргу, 19 925,50 грн заборгованість за відсотками, 700 грн заборгованість за комісією;

- за кредитним договором №24992-08/2023 у розмірі 10 784,52 грн, з яких 2 838,12 грн заборгованість за основною сумою боргу, 7 946,40 грн заборгованість за відсотками.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що на а. с. 30 міститься витяг із реєстру боржників № 2 до договору факторингу № 28112023 від 28 листопада 2023 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та позивачем, проте матеріали справи не містять копії договору факторингу від 28 листопада 2023 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та позивачем.

Зазначена обставина позбавляє апеляційний суд можливості дослідити зміст договору та відповідно встановити момент переходу права вимоги, а також обсяг прав ТОВ «ФК «ЄАПБ», що перейшли до нього, а тому колегія суддів вважає недоведеним набуття права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором 103334940 від 03 вересня 2023 року, а тому підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Окрім того, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

Відступлення права вимоги за своїм змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Як зазначалося згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Матеріалами справи встановлено, що кредитний договір №76475252 між ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено 26 серпня 2023 року, натомість договір факторингу № 14/06/21, за яким ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» відступило право вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», був укладений 14 червня 2021 року, тобто, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 .

Відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі договору факторингу від 14 червня 2021 року, а тому позивач право вимоги відносно ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні, не набув.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що кредитним договором №76475252 укладеним між ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 26 серпня 2023 року не порушуються права і законні інтереси ТОВ «ФК «ЄАПБ», апеляційний суд доходить висновку, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за вказаним вище кредитним договором та є неналежним позивачем.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17).

Із вказаного слідує, що вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «ФК «1 безпечне агентство необхідних кредитів» щодо ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу 14 червня 2021 року не було, та сторони не могли передбачити, що 26 серпня 2023 року цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачкою.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги відповідача у частині недоведення позивачем факту переходу права вимоги до відповідача за договорами факторингу №76475252, №28112023 є обґрунтованими.

Таким чином колегія суддів прийшла до висновку, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело порушення його прав ОСОБА_1 та наявність права звернення в суд з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором №103334940 від 03 вересня 2023 року, оскільки не надало суду копії договору факторингу від 28 листопада 2023 року, а також за кредитним договором №76475252 від 26 серпня 2023 року, який укладений після відступлення первісним кредитором права вимоги за кредитом на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ», а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» за вказаними кредитними договорами.

Проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову у цій частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів враховує те, що позовні вимоги є взаємопов`язаними, а в резолютивній частині рішення має бути зазначено всі складові заборгованості, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на 56,8% (38 130,02 грн х 100%) 67 071,47 грн), з ОСОБА_1 на користь позивача слід пропорційно стягнути 1 719,90 грн сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена на 43,2% з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1 962,14 грн сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця судового збору у розмірі 242,24 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Гончарука Романа Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість у загальному розмірі 38 130,02 грн (тридцять вісім тисяч сто тридцять грн 02 коп), яка складається із заборгованості:

- за кредитним договором №7381802 від 20 серпня 2023 року у розмірі 27 345,50 грн, з яких 6 720 грн заборгованість за основною сумою боргу, 19 925,50 грн заборгованість за відсотками, 700 грн заборгованість за комісією;

- за кредитним договором №24992-08/2023 від 20 серпня 2023 року у розмірі 10 784,52 грн, з яких 2 838,12 грн заборгованість за основною сумою боргу, 7 946,40 грн заборгованість за відсотками.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 різницю судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 242,24 грн (двісті сорок дві грн 24 коп).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський