Дата документу 21.10.2024 Справа № 314/2501/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2501/23 Головуючий у 1-й інстанції: Кононенко І.О.
Провадження № 22-ц/807/1180/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Олександра Олександровича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року представник ТОВ «Діджи фінанс» - адвокат Воронюк С.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 11.09.2020 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний Договір № , на підставі якого відповідачу були надані грошові кошти в розмірі 45755 грн., з кінцевим терміном повернення 11.09.2023 року, а останній зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом (фіксована процентна ставка у розмірі 40 % річних).

21.10.2022 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу № 21/10/22, відповідно до умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлися боржниками АТ «ОТП Банк», в тому числі і до відповідача за кредитним договором № від 11.09.2020 року.

Згідно витягу з Реєстру боржників №1 від 21.10.2022 року до Договору факторингу № 21/10/22 ТОВ «Діджи фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 79 237,03 грн., що складається із заборгованості: по тілу кредиту - 43 710,73 грн., за відсотками - 35 526,30 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, представник ТОВ «Діджи фінанс» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № від 11.09.2020 у розмірі 79 237,03 грн., сплачений судовий збір в розмірі 2 684,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2023 рокупозов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» заборгованість за кредитним договором № від 11.09.2020 року у розмірі 79 237,03 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Пономаренко О.О.подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовну заяву ТОВ «Діджи фінанс» задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» заборгованість за кредитним договором № від 11.09.2020 року у розмірі 66 827,60 грн., решту вимог залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що повістки на судові засідання, як і саме рішення, відповідач ОСОБА_1 не отримував, так як до січня 2024 року знаходився на тимчасово окупованій території України.

Вказує, що відповідно до Графіку платежів, який є невід`ємною частиною кредитного договору, за даним кредитом станом на 11.09.2023 року відповідач мав повернути АТ "ОТП Банк" 79 206,08 грн., що складається із 45755 грн. тіла кредиту та 33451,08 грн. відсотків.

Згідно Розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачем було здійснено 26.10.2020, 11.11.2020 та 04.02.2021 року оплату на погашення кредитної заборгованості на загальну суму 3604,40 грн.

Отже, загальний розмір заборгованості за кредитним договором має становити 75601,68 грн. (79206,08 - 3604,40), а не 79206,08 грн., як зазначає позивач.

Крім того, відповідачу було надано кредит на суму 45755 грн. на споживчі цілі строком до 11 вересня 2023 року. Позивач звернувся до суду із позовом 28.05.2023 року. Тобто, позовні вимоги позивача містять вимоги про стягнення з відповідачів як простроченої заборгованості, так і вимоги про дострокове погашення кредиту.

Зауважує, що кредитні правовідносини, які виникли між сторонами на підставі кредитного договору, мають споживчий характер, а тому на них поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів, в тому числі і Закону України "Про споживче кредитування".

Натомість, положення ч. 4 ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування" встановлюють обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Закону України «Про споживче кредитування» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги абз. 3 ч. 4 ст. 16 цього Закону, не дотримавши передбачений кредитним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором (позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц).

Проте, як видно із позовної заяви, ані позивачем, ані ОТП банком як первісним кредитором, не було дотримано вимог щодо досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за Кредитним договором, і взагалі відсутні будь-які дані щодо досудового врегулювання спору між сторонами. До того ж, позивач сам у своєму позові вказує, що заходи досудового врегулювання спору між сторонами не здійснювались.

А тому, вважає, що позовні вимоги до відповідача про стягнення з нього заборгованості можуть бути пред`явлені лише в межах простроченої суми заборгованості, що, в свою чергу, узгоджується із усталеною судовою практикою та практикою Верховного суду у цих правовідносинах.

Так, згідно Графіку платежів за Кредитним договором, відповідач мав здійснити черговий платіж 11.05.2023 року. А позивач звернувся до суду 28.05.2023 року.

Отже, в рамках даного позовного провадження з відповідача може бути стягнуто прострочену суму заборгованості за Кредитним договором станом на 11.05.2023 року.

Згідно Графіку платежів за Кредитним договором, сума простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками станом на 11.05.2023 року становить 70432,00 грн.

До того ж, як зазначалося вище, згідно Розрахунку заборгованості за Кредитним договором, відповідачем було здійснено 26.10.2020, 11.11.2020 та 04.02.2021 року оплату на погашення кредитної заборгованості на загальну суму 3604,40 грн.

Отже, на думку представника скаржника, загальна сума простроченої заборгованості станом на 11.05.2023 року, яка може бути стягнута з відповідача, становить 66 827,60 грн.

Крім іншого, зазначає, що позивачем не надано суду доказів, які підтверджували виконання ним обов`язку щодо повідомлення відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні. Крім цього, Договір факторингу не містить підписів його сторін, а Додаток 1 до нього, який називається "Витяг з реєстру боржників №1 до Договору факторингу №21/10/22 від 21.10.2022 року", містить лише підпис і печатку директора ТОВ "Діджи фінанс", та не може бути дійсним Додатком 1 до Договору факторингу. Таким чином, є сумніви у тому, що у ТОВ "Діджи фінанс" взагалі є право вимоги до відповідача.

Щодо витрат на правову допомогу вказує, що позивачем на підтвердження понесення судових витрат додано лише підписані договір про правову допомогу та акти наданих послуг. Натомість, позивачем не було надано до матеріалів справи докази здійснення ним таких витрат, зокрема відповідних квитанцій. З огляду на це вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу необґрунтованою та не підкріпленою належними та достатніми доказами.

Також вважає, що суд першої інстанції в порушення процесуальних норм не здійснив розгляд справи в заочному порядку.

Крім того, відповідач, як особа з інвалідністю ІІ групи, звільнений від сплати судового збору.

Від представника ТОВ "Діджи фінанс" Гайова А.С. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Так, скаржником не заперечується факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів. Отже, кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши позичальнику у користування кредитні кошти, а позичальник, в свою чергу, допустив порушення умов кредитного договору, допустив прострочення платежів щодо повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися за захистом свої прав до суду.

Щодо доводів апеляційної скарги, що загальна сума простроченої заборгованості станом на 11.05.2023, яка може бути стягнута з відповідача, становить 66 827,60 грн. зазначає, що платежі, які сплатив позичальник на погашення боргу, враховано та відображено кредитором під час формування розрахунку заборгованості за кредитним договором № .

Стосовно доводів представника відповідача, що кредитором не було дотримано вимог щодо досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за кредитним договором, вказує, що позивач не позбавлений права вимагати у відповідача дострокове повернення всієї суми наданого кредиту та процентів за його користування, незалежно від закінчення строку дії кредитного договору та дати звернення до суду за захистом своїх прав.

Щодо доводів скаржника про те, що позивачем не надано суду доказів повідомлення позичальника про заміну кредитора у зобов`язані, то неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту.

Також вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що договір факторингу не містить підписів його сторін, а Додаток 1 до нього, який називається «Витяг з реєстру боржників № 1» до Договору факторингу № 21/10/22 від 21.10.2022 року», містить лише підпис і печатку директора ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», та не може бути дійсним Додатком 1 до Договору факторингу, то договір факторингу укладений шляхом накладання на нього електронного підпису та печатки сторонами правочину, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Крім того, враховуючи, що Додаток № 1 до договору факторингу № 21/10/22 від 21.10.2022 (Реєстр боржників) містить у собі інформацію щодо великої кількості боржників, що становить таємницю фінансової послуги (відповідно до ч. 1-2 ст. 10 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії»), до позовної заяви позивачем було долучено витяг з Додаток № 1 до договору факторингу № 21/10/22 від 21.10.2022 (Реєстр боржників), який був підписаний представником позивача, що не суперечить вимогам п. 2 ст. 95 ЦПК України.

Стосовно тверджень представника скаржника, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів здійснення ним витрат на правничу допомогу, зауважує, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем подані наступні документи: Договір № 18/23 про надання правової допомоги, укладений 20.02.2023 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та адвокатом Воронюк С.О.; додаткова угода № 16 до Договору № 18/23 про надання правової допомоги, укладений 20.02.2023 року; детальний опис робіт; акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 03.04.2023 року; ордер серії АІ №1327094 від 03.04.2023 року на надання правничої (правової) допомоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» адвокатом Воронюком С.О.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 7023/10, виданого 19.10.2018 року Воронюк С.О .

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення - 21.10.2024 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11.09.2020 року між Акціонерним товариством "ОТП Банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № (далі - кредитний договір).

Згідно п. 1.1. кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 45755 грн. на споживчі цілі строком до 11 вересня 2023 року.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись: фіксована процентна ставка у розмірі 40,00 (сорок) % річних.

Згідно п. 1.3. кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником Ануїтетних Платежів на Рахунок погашення Боргових зобов`язань, реквізити якого визначені у Додатку № 1 до кредитного договору.

Як вбачається з Додатку № 1 до кредитного договору № від 11 вересня 2020 р. позичальник зобов`язаний був повернути кредитору «Чиста сума кредиту /Сума платежу за розрахунковий період, грн.» в розмірі 79 206,08 грн., з яких: 45 755,00 грн. «Сума кредиту за договором» та 33 451,08 грн. «проценти за користування Кредитом».

Згідно Розрахунку заборгованості за кредитним договором № позичальник сплатив на погашення боргу по «Кредит»: 650,83 грн. - 26.10.2020; 409,44 грн. - 11.11.2020 та 984,00 грн. - 04.02.2021, а всього 2 044,27 грн. та на погашення боргу по «Відсотки на строкову суму»: 1 506,13 грн. - 26.10.2020.

21 жовтня 2022 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір Факторингу № 21/10/22 (далі - Договір Факторингу), відповідно до умов якого АТ «ОТП БАНК» (Первісний Кредитор) передає, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» (Новий Кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить АТ «ОТП БАНК», і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між АТ «ОТП БАНК» і Боржниками, в розмірі Портфеля Заборгованості (п.п. 1.1. Договору факторингу).

Згідно п. 6.7. Договору факторингу АТ «ОТП БАНК» протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту Переходу до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» Права Вимоги, зобов`язаний повідомити Боржників про відступлення ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» Права Вимоги та про передачу персональних даних Боржників, а також надати інформацію про Фактор відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування» за допомогою відправлення СМС повідомлень.

Відповідно до п. 13.11. Договору факторингу використання при вчиненні цього Договору, а також оформлення будь-яких документів, пов`язаних з його виконанням, факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання (в т. ч. використання факсиміле), або іншого аналога власноручного підпису не допускається за виключенням використання електронно-числового підпису.

Так, за ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Частина перша статті 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з вимогами ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Суд першої інстанції, встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань та неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором згідно з вимогами ст.ст. 526, 1054, 1048 ЦК України, якими передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, позивач довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів в розмірі, визначеному умовами договору, тобто виконання належним чином своїх обов`язків та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за таким договором.

У свою чергу, позичальником не заперечується факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.

Скаржник у апеляційній скарзі посилається на те, що відповідачу було надано кредит на споживчі цілі строком до 11 вересня 2023 року, позивач звернувся до суду із позовом 28.05.2023 року.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що позивач направив позов 23.05.2023 року (а.с. 36).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року №1734-VІІ «Про споживче кредитування» (далі - Закон про споживче кредитування), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон про захист прав споживачів застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону про споживче кредитування (стаття 11 Закону про захист прав споживачів у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону про захист прав споживачів. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон про споживче кредитування, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон про захист прав споживачів.

Положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору, то спірні правовідносини, що стосуються дострокового повернення кредиту, врегульовані положеннями ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування»,

Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.

За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні.

Як зазначалося вище, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором на підставі договору факторингу з додатками від 21 жовтня 2022 року, які підписані представниками АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс».

Отже ТОВ «Діджи Фінанс» має право вимагати від відповідача належного виконання умов кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач заходів досудового врегулювання спору не здійснював, на адресу відповідача досудова письмова вимога щодо дострокового виконання договірних зобов`язань не направлялася.

Тому, колегія суддів не погоджується з вимогами товариства щодо його права вимагати дострокового виконання відповідачем умов договору, оскільки ним не було надано належних доказів повідомлення відповідача про наявність заборгованості, що передбачено умовами Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням встановлених обставин позивач має право на часткове задоволення позову у сумі 66 827,60 грн.

Так, згідно Графіку платежів за кредитним договором сума простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками станом на 11.05.2023 року становить 70 432,00 грн.

Відповідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачем було здійснено 26.10.2020, 11.11.2020 та 04.02.2021 року оплату на погашення кредитної заборгованості на загальну суму 3604,40 грн.

Отже, загальна сума простроченої заборгованості, виходячи з заявлених позовних вимог станом на 23.05.2023, яка може бути стягнута з відповідача, становить 66 827,60 грн. (70 432,00 грн. - 3 604,40 грн.).

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за кредитним договором № від 11.09.2020 року підлягає зміні, з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» підлягає стягненню заборгованість в розмірі 66 827,60 грн.

Таким чином, в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Стосовно доводів заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, розгляду справи за відсутності відповідача, без належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, не здійснення розгляду справи в заочному порядку, колегія суддів зазначає, що, як вбачається з ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 30.06.2023 року про відкриття провадження у справі, суд постановив проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Щодо доводів апеляційної скарги, що позивачем не надано суду доказів, які підтверджували виконання ним обов`язку щодо повідомлення відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні, крім цього, Договір факторингу не містить підписів його сторін, а Додаток 1 до нього, який називається "Витяг з реєстру боржників №1 до Договору факторингу №21/10/22 від 21.10.2022 року", містить лише підпис і печатку директора ТОВ "Діджи фінанс", та не може бути дійсним Додатком 1 до Договору факторингу, таким чином, є сумніви у тому, що у ТОВ "Діджи фінанс" взагалі є право вимоги до відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 516, 517 ЦК України боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Тобто неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Відповідно до п. 13.11. Договору факторингу використання при вчиненні цього Договору, а також оформлення будь-яких документів, пов`язаних з його виконанням, факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання (в т. ч. використання факсиміле), або іншого аналога власноручного підпису не допускається за виключенням використання електронно-числового підпису.

Воля сторін на укладення правочину може бути виражена, зокрема, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку, але за умови наявності достатніх ознак їх приналежності стороні даного правочину.

Договір факторингу укладений шляхом накладання на нього електронного підпису та печатки сторонами правочину, що відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Враховуючи, що Додаток № 1 до Договору факторингу № 21/10/22 від 21.10.2022 (Реєстр боржників) містить у собі інформацію щодо великої кількості боржників, що становить таємницю фінансової послуги, до позовної заяви представником позивача було долучено витяг з Додаток № 1 до Договору факторингу № 21/10/22 від 21.10.2022 (Реєстр боржників), який був підписаний представником позивача, що не суперечить вимогам ч. 2 ст. 95 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення судом витрат на правову допомогу спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача були надані: Договір № 18/23 про надання правової допомоги, укладений 20.02.2023 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та адвокатом Воронюк С.О.; додаткова угода № 16 до Договору № 18/23 про надання правової допомоги, укладена 20.02.2023 року; детальний опис робіт; акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 03.04.2023 року; ордер серії АІ №1327094 від 03.04.2023 року на надання правничої (правової) допомоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» адвокатом Воронюком С.О.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 7023/10, виданого 19.10.2018 року Воронюк С.О .

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов висновків, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».

Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За змістом ст. 137 ЦПК України при доведеності факту надання правничої допомоги та вартості цих послуг, відсутність доказів про їх фактичну сплату для їх розподілу за результатами розгляду справи відповідно до частини восьмої статті 141 цього ж Кодексу не мають правового значення.

Законодавець не передбачає можливості для відмови у відшкодуванні фактично наданих витрат на правову допомогу, а тому суд згідно ч.ч. 4-6 ст. 137, ч.ч. 3, 4 ст. 141 ЦПК України, у такому разі з`ясовує наявність чи відсутність підстав для зменшення цих витрат.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Беручи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, взявши до уваги умови договору про надання правової допомоги, додаткової угоди до нього, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який застосувавши принцип розумності та справедливості, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 грн.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги в частині звільнення відповідача від сплати судового збору, колегія суддів виходить з такого.

У пункті 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю II групи.

До апеляційної скарги представником ОСОБА_1 було долучено копію довідки Серії 2-18АГ № 095876 від 02.04.1996 року, відповідно до якої ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності безстроково (а.с. 90-91).

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2 684,00 грн.

З огляду на наведені вище норми права, рішення суду першої інстанції у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору слід скасувати, оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору. Судовий збір, сплачений ТОВ «Діджи фінанс» при поданні позовної заяви підлягає компенсації за рахунок держави.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як зазначалося вище, позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 684,00 грн. (а.с. 1).

При поданні апеляційної скарги з урахуванням положень ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» сплаті підлягав судовий збір в розмірі 630,47 грн.

За вказаних обставин, з огляду на положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України ТОВ «Діджи фінанс» слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 053,53 грн. (2 684,00 грн. - 630,47 грн.).

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Олександра Олександровича задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2023 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованості за кредитним договором № від 11.09.2020 року змінити, зменшити суму стягнення з 79 237 грн. 03 коп. до 66 827 (шістдесят шість тисяч вісімсот двадцять сім) грн. 60 коп.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2023 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судового збору у розмірі 2684,00 грн. скасувати.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» () за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 053 (дві тисячі п`ятдесят три) грн. 53 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко