Провадження № 2/344/1187/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Стефанюк Х.Я.,

за участі Позивача ОСОБА_1 , представників Відповідача Савчука Р.Р., ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі «Відповідач») про припинення стягнення з нього ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 13.01.2014 року у справі №344/18304/13-ц.

Позовні вимоги мотивовував тим, що з червня 2023 року донька сторін ОСОБА_5 постійно проживає з Позивачем та перебуває на його повному утриманні, у зв`язку з чим Позивач, з якого на користь Відповідача на підставі рішення Івано-Франківськогоміського суду від 13.01.2014 року у справі №344/18304/13-цстягуються аліменти на утримання дитини, просить припинити стягнення з нього аліментів на користь Відповідача на утримання доньки.

Позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представником Відповідачана адресу суду подано відзив на позов, у якому він заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні.

Заперечуючи проти позову, представник Відповідача у відзиві посилається на те, що постійним та зареєстрованим місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_5 є місце проживання її матері ОСОБА_3 . Протягом останнього періоду часу дитина проживала разом з матір`ю в Чеській республіці, навчалася там в місцевій школі. Також посилалася на те, щоз часу розірвання шлюбу Позивач фактично самоусунувся від піклування, виховання та спілкування з донькою, регулярно допускав прострочення зі сплати аліментів.

Представники Відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні.

Проаналізувавши пояснення Позивача, представників Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі,який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 31.10.2012р. у справі №0907/15624/2012.

У шлюбі в них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4), яка за рішенням суду у справі № 0907/15624/2012 проживає з Відповідачем.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2014 року у справі №344/18304/13-цвирішено стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої та проживаючої по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі по 650 (шістсот п`ятдесят) гривень щомісячно, починаючи з 18.11.2013р. і до досягнення дитиною повноліття.

Визначений вищевказаним рішенням розмір аліментів у 650,00 грн. залишився незмінним і стягується на даний час із Поозивача.

Як зазначено Позивачем у позовній заяві, з червня 2023 року донька сторін ОСОБА_5 постійно проживає з Позивачем та перебуває на його повному утриманні. У зв`язку з чим він звернувся до суду з даним цивільним про припинення стягнення аліментів.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За змістом ст. 180, 182 Сімейного кодексу України право на одержання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З аналізу вказаних норм Сімейного кодексу України слідує, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина.

Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти.

Частина перша ст. 192 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога викладена у ст. 273 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192Сімейного кодексу України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а стаття 273 Сімейного кодексу України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182 184Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями статті 273 Сімейного кодексу України має на меті скасування їх присудження.

З аналізу вказаних статей слідує, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів матері дитини. При цьому обов`язок батька платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Положеннями ч. 2 ст. 188 Сімейного кодексу України визначено, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Обставиною, що має істотне значення у вирішенні вказаного спору Позивач фактично вказує те, що він, як батько, безпосередньо в повному обсязі утримує доньку, яказ червня 2023 року проживає з ним окремо від матері, Відповідачки.

Припинення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то припинення стягнення аліментів має бути з дати звернення до суду.

Стосовно вимоги про припинення стягнення з Позивача аліментів, Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як неповнолітня особа, яка вже досягла 14 років, визначила своє місце проживання з батьком.

Відповідних клопотань щодо вислуховування думки самої дитини з даного приводу Позивач не заявляв. На пропозицію Суду щодо вислуховування думки дитини в судовому засіданні Позивач не заперечив, однак в судове засідання явку дитини не забезпечив, зазначивши, що він не бажає, щоб дитина брала участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд також зауважує, що відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інших обставин, які були б підставою для припинення стягнення з Позивача аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 в позові не зазначено, а Судом таких обставин не встановлено.

При цьому Суд наголошує, що незалежно від місця проживання дитини обоє її батьків мають рівний обов`язок щодо її утримання.

Позивач на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, виконує такий обов`язок.

Сам по собі факт працевлаштування матері та її тимчасове проживання за кордоном згідно чинного законодавства не є підставою для припинення стягнення аліментів з платника.

На думку Суду, припинення стягнення аліментів на дитину з Позивача у спірних правовідносинах, суперечитиме інтересам дитини.

Отже, вимога про припинення стягнення з Позивача на користь Відповідача аліментів на утримання неповнолітньої доньки не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 182, 185, 191, 199 Сімейного кодексу України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів", керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.07.2024 року.

Суддя Домбровська Г.В.