КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

06 листопада 2024 року

справа № 759/10801/21

провадження № 22-ц/824/7202/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2

третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року, постановлено під головуванням судді Твердохліб Ю.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з вказаної квартири ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е., зареєстрованого у реєстрі за №2654, йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 , на підставі довіреності від 25.08.2015 року, виданої на його ім`я позивачем, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко С.Ю., зареєстрованої в реєстрі за №836, опікувався питаннями, пов`язаними з квартирою АДРЕСА_1 .

У вересні 2015 року ОСОБА_5 дозволив проживати у спірній квартирі ОСОБА_2 разом з дочкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки квартира на той час власником не використовувалась.

ОСОБА_2 разом з дочкою - ОСОБА_3 на теперішній час проживають у спірній квартирі, кошти за проживання власнику квартири протягом всього часу не сплачували.

Протягом 2021 року ОСОБА_5 неодноразово пропонував відповідачці звільнити належну ОСОБА_1 квартиру, проте ОСОБА_2 відмовляється залишати спірну квартиру та продовжує в ній проживати разом з дочкою.

У зв`язку з відмовами ОСОБА_2 добровільно звільнити спірну квартиру він звертався до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві з заявою від 13.04.2021 року з проханням вжиття заходів для повернення квартири АДРЕСА_1 власнику - ОСОБА_1 та притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за проживання без реєстрації місця проживання. Проте відповіді на вказану заяву не отримав.

Крім того, попереднє місце роботи відповідача - ПЗВО «Київський міжнародний університет» пропонує надати ОСОБА_2 разом з дочкою на необмежений час кімнату в гуртожитку. Однак відповідач відмовляється звільнити спірну квартиру.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що проживання відповідача у спірній квартирі не було на підставі договору оренди, відповідач не сплачувала коштів на користь позивача за проживання у квартирі. Судом не взято до уваги той факт, що відповідач має інше зареєстроване місце проживання. Апелянт стверджує, що відповідач разом із дочкою самовільно проживає в квартирі позивача проти його згоди.

В судовому засіданні ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що виселення позивача із дитиною з спірного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е., зареєстрованого у реєстрі за №2654, (а.с.7, зворот).

25.08.2015 року ОСОБА_1 склав на ім`я ОСОБА_5 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко С.Ю., зареєстрованої в реєстрі за №836, якою, у тому числі, уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатися спірною квартирою (а.с.8, зворот).

У вересні 2015 року ОСОБА_2 разом з дочкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилась у квартиру Київського міського нотаріального округу. Вказана обставина визнана сторонами.

13.04.2021 року ОСОБА_5 звертався до начальника Святошинського УП ГУ НП у м. Києві з заявою від 13.04.2021 року з проханням вжиття заходів для повернення квартири АДРЕСА_1 власнику - ОСОБА_1 та притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за проживання без реєстрації місця проживання (а.с.9).

Згідно висновку № 107-40/7491 від 24.12.21 року Святошинська районна в м.Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, шляхом виселення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.47- 48).

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні в суді першої інстанції вказав, що він працює в ПЗВО «Київський міжнародний університет», ОСОБА_2 також працювала у вказаному університеті. ОСОБА_1 перебував за кордоном, тому він запропонував ОСОБА_2 вільну квартиру, позивач не був проти і він передав відповідачці ключі від спірної квартири для проживання. У 2019 році він просив відповідача звільнити квартиру, університет пропонував їй кімнату, проте вона відмовилась. Заселяв відповідача в квартиру на прохання ректора університета Хачатуряна.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що працює в університеті і знає відповідача особисто, оскільки вони разом працювали в одному кабінеті протягом 2019-2020 років. Спочатку ОСОБА_2 проживала у гуртожитку, а після народження дитини переїхала до спірної квартири. Відповідач вважала, що квартира належить ректору ОСОБА_7 .

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_8 , 2015 року народження, проживають у спірній квартирі з 2015 року. Квартира АДРЕСА_1 є їх єдиним місцем проживання, відомостей про наявність будь якого іншого їх місця проживання немає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення ЄСПЛ від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України», № 15729/07, § 37).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» № 30856/03, § 41, 44).

Відповідач разом із донькою всилились у спірну квартиру за згоди позивача - власника квартири, тривалий час користується спірним майном, та самовизначає квартиру як своє місце проживання.

В матеріалах справи наявний висновок Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про недоцільність усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення малолітньої ОСОБА_3 , 2015 року народження. У висновку також зазначено, що зі слів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не заперечував проти вселення її та малолітньої ОСОБА_9 у спірну квартиру, також ремонт, облаштування нерухомого майна здійснено за її власні кошти.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що задоволення позовних вимог шляхом виселення відповідача разом з неповнолітньою дитиною зі спірної квартири призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання позивача на те, що колишній роботодавець відповідача - приватний заклад вищої освіти « Київський міжнародний університет» пропонував ОСОБА_2 окремої кімнати в гуртожитку не підтверджується наявними матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач зареєстрована за іншою адресою колегія суддів відхиляє. Доказів належності відповідачу на праві власності іншого майна матеріали справи не містять, а сам факт її реєстрації у домоволодінні, яке належить третій особі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Крім того, як зазначено відповідачем, місцем її реєстрації є зруйнована сільська хата в с. Новомильськ Рівненської області.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді