Справа № 744/643/23
Провадження № 2/744/4/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року в місті Семенівка Чернігівської області Семенівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Гнипа О. І.,

при секретарях судового засідання: Лінік Є. П., Висоцькій Т. П.,

розглянувши цивільну справу № 744/643/23 за позовом

представника позивача: ОСОБА_1

в інтересах

неповнолітнього позивача: ОСОБА_2

до

відповідача: акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»

про

вимоги позивача: відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи,

за участі

законного представника позивача: ОСОБА_3 ,

у відкритому судовому засіданні, проведеному за участі представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), а також за участі представника відповідача, ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції), -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача, адвокат Таргоній Вадим Миколайович, в інтересах неповнолітнього позивача, ОСОБА_2 , за погодженням із законним представником позивача, ОСОБА_3 , пред`явив позов до відповідача, акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», в якому просить стягнути з відповідача, акціонерного товариства "Українська залізниця" () на користь ОСОБА_2 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) 300000 гривень 00 копійок в якості грошового відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування наведених вище вимог у позові зазначено про те, що 02.10.2017 на перегоні Васильків - Боярка, 886 км, на переїзді в смт Глеваха Київської області, МОТОВОЗ-КРАН № 8606 мотриса МПТ-6, зіткнувся з автомобілем ЧЕРІ, номерний знак НОМЕР_2 . Внаслідок цього пасажир згаданого автомобіля ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, від отриманих травм помер. Як зазначено в Постанові Касаційного цивільного суду від 01.09.2020 у справі № 357/6237/19-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвам, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже, для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки необхідно: 1) факт заподіяння шкоди; 2) причинно-наслідковий зв`язок між подією та заподіянням шкоди. Згідно із ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно із ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхній працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно ст. 4 Закону України «Про залізничний транспорт», управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях здійснюється централізовано і належить до виключної компетенції акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі за текстом - АТ "Укрзалізниця"). Виходячи з наведеного вище, АТ "Укрзалізниця", як юридична особа, яка здійснює управління процесом перевезень, має нести відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно із ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 № 5 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» остаточне рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди приймає суд. При визначенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен враховувати в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено в Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 447/2015/16-ц від 02.10.2019 наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд: у Постанові від 02 листопада 2020 року по справі №133/1238/17; у Постанові від 06 квітня 2021 року по справі № 545/3210/18; у Постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 161/3557/19. ОСОБА_2 - дочка загиблого, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на момент ДТП (2017 рік) була малолітньою, оскільки їй ще не виповнилось 14 років, що підтверджується її свідоцтвом про народження, отже вона втратила близьку людину - рідного батька. У загиблого, крім дочки та «цивільної дружини» нікого не було, він приділяв весь вільний час своїй сім`ї, разом проживали та вели спільний побут. Внаслідок смерті батька, ОСОБА_2 позбавлена можливості отримувати допомогу та підтримку від батька, що відновлені у будь-який спосіб бути не можуть. Крім цього, вона втратила і можливість тривалого життєвого зв`язку з одним із батьків протягом свого майбутнього життя. Для дитини важливими є виховання, порада та підтримка батька, приклад для наслідування. ОСОБА_2 була близькою зі своїм батьком, адже вони проживали разом, батько піклувався про неї, допомагав матеріально. ОСОБА_2 , стала напівсиротою в дев`ятирічному віці, що свідчить не лише про особливий характер страждань через те, що дитина ще дуже сильно зв`язана з батьком, а й про глибину та тяжкість втрати, неможливістю поспілкуватися з батьком, отримати від нього пораду. Вона майже все життя і більшу частину свого дитинства, буде жити без батька. Сталий життєвий уклад позивача непоправно змінено з незалежних від неї обставин. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Смерть батька спричиняє страждання для позивача і, як і для будь-якої людини, не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані. Щодо характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть батька є різкою психотравматичною подією. Особливу увагу заслуговує те, що страждання позивача, пов`язані зі смертю батька, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 300000 гривень 00 копійок. Такий розмір, на переконання сторони позивача, є розумним і справедливим й зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати.

Ухвалами суду у справі витребовувались докази у виді матеріалів кримінального провадження з Фастівського РУП ГУНП в Київській області (а. с. 25 - 26; 193 - 195), а також на клопотання представника відповідача ОСОБА_4 (а. с. 56 - 59) відмовлялось у залученні як співвідповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 через заперечення та не надання згоди на це представником позивача ОСОБА_1 (а. с. 190 - 192).

Представник відповідача за довіреністю, ОСОБА_4 , подавала до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги не визнала повністю та просила відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заявлених вимог у відзиві зазначила, що акціонерне товариство «Українська залізниця» не погоджується, з доводами, викладеними у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю та заперечує проти позову в цілому з огляду на наступне.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує випадком, що стався 02.10.2017 на перегоні Васильків-Боярка, 886 км на переїзді в смт Глеваха Київської області МОТОВОЗ-КРАН № 8606 мотриса МПТ-6 скоїв зіткнення з автомобілем ЧЕРІ д. н. з. НОМЕР_2 . Внаслідок цього пасажир вказаного вище автомобіля ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих травм помер. За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000749 та розпочато досудове розслідування. Враховуючи те, що випадок смертельною травмування пасажира автомобіля ЧЕРІ д. н. з. НОМЕР_2 ОСОБА_5 та травмування водія автомобіля ЧЕРІ д. н. з. НОМЕР_2 ОСОБА_6 трапився саме на залізничних коліях, тобто, на об`єкті залізничного транспорту, розслідування та з`ясування правомірності перебування останніх на коліях здійснювалось комісією у складі працівників Залізниці відповідно до принципу територіальності у відповідності до вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків невиробничою характеру, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2001 № 276 (з наступними змінами та доповненнями). В результаті службовою розслідування нещасного випадку невиробничого характеру на Південно-Західній залізниці виробничою підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень складено акти № 61, № 62 від 29.12.2017 (далі - Акти службового розслідування). Представник відповідача наголошує, що відповідно до актів службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру від 29.17.2017 № 61, № 62 зазначено наступне. 02.10.2017 о 16годині 00 хвилин водій ОСОБА_6 разом з пасажиром ОСОБА_5 виїхали на переїзд при забороняючому показанні переїзного світлофора та працюючій звуковій сигналізації в безпосередній близькості перед мотовозом МПТ-6 № 348, що рухався. Локомотивна бригада в складі машиніста ОСОБА_8 та помічника машиніста ОСОБА_9 подавала сигнали великої гучності та застосували екстрене гальмування але наїзду уникнути не вдалося. На місце події було викликано швидку допомогу, робітників МНС, поліцію. Також в Акті службового розслідування встановлено, що була включена сигнальна та звукова сигналізація переїзду та був світлий час доби, погодні умови були нормальні. Як вбачається з Актів службового розслідування нещасний випадок невиробничого характеру стався внаслідок порушення водієм автомобіля ЧЕРІ д. н. з. НОМЕР_2 ОСОБА_6 Правил дорожнього руху, а саме, п. 20.5(в), де вказано, що рух через переїзд забороняється, якщо увімкнений заборонний сигнал світлофора чи звуковий сигнал незалежно від наявності та положення шлагбаума. Дотримання зазначених Правил не вимагає особливих зусиль, певних навичок чи здібностей. Очевидним є те, що водій автомобіля ЧЕРІ д. н. з. НОМЕР_2 ОСОБА_6 свідомо порушив ці Правила. В результаті порушення водієм автомобіля ЧЕРІ д. н. з. НОМЕР_2 ОСОБА_6 Правил дорожнього руху відбулось зіткнення з мотовозом МПТ-6 № 348 та смерть ОСОБА_5 , який перебував в автомобілі ЧЕРІ д. н. з. НОМЕР_2 . Відповідно до Наказу від 08.06.2012 № 257-11 «Про затвердження та ведення в дію Інструкції про порядок розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру» комісією у складі працівників Залізниці складено Акт службового розслідування дорожньо-транспортної пригоди від 05.10.2017. За висновками службового розслідування встановлено, що водій автомобіля ЧЕРІ д. н. з. НОМЕР_2 ОСОБА_6 порушив правила Дорожнього руху п. 20.5(в). 02.10.2017 за участі представників Залізниці складено акт огляду місця скоєння ДТП на переїзді 885 км ПК-3 перегону Боярка-Васильків. Встановлено, що 02.10.2017 о 16.00 на переїзді 885 км. Перегону Боярка- Васильків сталася ДТП за участі мотовоза МПТ-6 № 348 під керуванням машиніста ОСОБА_8 та автомобіля Cherry-Kimo д. н. з. НОМЕР_2 , внаслідок чого пасажир автомобіля ОСОБА_5 загинув на місці пригоди. Водія ОСОБА_6 з травмами госпіталізовано. Встановлено, що власником автомобіля Cherry-Kimo д. н. з. НОМЕР_2 є ОСОБА_7 1980 р. н., яка проживає АДРЕСА_1 . Акціонерне товариство «Укрзалізниця» щиро співчуває невиправній втраті позивача, однак звертає увагу суду на наступне. Водій автомобіля Cherry-Kimo д. н. з. НОМЕР_2 , виїхав на переїзд всупереч того, що працювала сигнальна та звукова сигналізація переїзду, отже, він свідомо потрапив на залізничну колію. Також водій не міг не помітити мотовоз, що наближається у світлу пору доби, а отже він усвідомлював, що перетин переїзду при наближенні мотовоза матиме наслідком наїзд на нього. Таким чином, в даному випадку водій свідомо допускав настання шкідливого результату, але безпідставно розраховував, що він не настане. Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. В даній дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась 02.10.2017 на переїзді 885 км перегону Боярка-Васильків, в результаті якої загинув ОСОБА_5 є взаємодія двох джерел підвищеної небезпеки, а саме мотовоза МПТ-6 № 348 та легкового автомобіля Cherry-Kimo д. н. з. НОМЕР_2 . Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим, на думку представника відповідача, несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 Цивільного кодексу України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускні настання шкідливою результату. Частиною 1 ст. 1193 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. У відповідності до ч. 2 ст. 1193 Цивільного кодексу України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Як грубу необережність, зокрема, може бути враховано нетверезий стан, нехтування Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, тощо. Згідно ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не її вини. Із визначенням та доказуванням матеріальної шкоди, зазвичай, проблем не виникає, адже вона являє собою збитки чи втрати, яких уже зазнала особа або неминуче мусить зазнати задля відновлення свого первісного стану, що існував до заподіяння шкоди. Воднораз моральна шкода є нематеріальною, а тому і являє собою поняття оціночне. Саме оціночність цього поняття, яке в кожному конкретному випадку трактується по-своєму, з урахуванням не лише правових знань, але й набутого життєвого досвіду, зумовлює складність у визначенні розміру заподіяної моральної шкоди й її доказуванні. Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього, факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правовими актами. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошовою відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою, для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Питання застосування на практиці норм про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначені Постановами Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». У пункті 3 першої із наведених вище постанов роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 8 першої із вищенаведених постанов роз`яснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 Цивільного кодексу України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 Цивільного кодексу України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 Цивільного кодексу України). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов`язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов`язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов`язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 Цивільного кодексу України, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників. Частиною 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із вказаної норми ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, вбачається, що обов`язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі. Згідно ст. 86 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач вказує, що йому завдано моральної шкоди, яка виражається в душевних стражданнях і зазначає, що моральні страждання можуть бути компенсовані в матеріальному виді. Сума, стягнена з Залізниці, допоможе компенсувати заподіяну йому моральну шкоду, яку, з урахуванням характеру й обсягу заподіяних страждань, сторона позивача оцінює в 300000 гривень 00 копійок. Разом з тим, вимоги щодо стягнення моральної шкоди такій сумі не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. Позивачем не надано будь-яких доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України на обґрунтування суми, заявленої в позові. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність моральної шкоди, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, підсумованого під час розгляду справи № 923/700/17 03 серпня 2018 року. Згідно ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд України 03.12.2014 при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Юридичною практикою вироблений принцип прохати у позовній заяві про максимальний, на переконання позивача (адвоката позивача), розмір відшкодування шкоди, який в ході судового розгляду буде співставлятися із обставинами справи, піддаватися аналізу й, в кінцевому результаті, буде визнаний у судовому рішенні обґрунтованим повністю чи в його частині, або ж взагалі визнаний безпідставним. Позивач (адвокат позивача) у справі забуває про обставини, які підлягають доказуванню, серед яких вагомими є факт вчинення, протиправних дії чи бездіяльності, факт наявності її наслідків у вигляді шкоди, що завдається немайновим правам, свободам, законним інтересам особи, наявність причинного зв`язку між діянням та йою наслідками і наявність вини. В позовної заяві перелічені обставини, що не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, які необхідно збирати із урахуванням конкретних обставин справи та особливостей процесуального інтересу особи. Саме така позиція зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №523/2163/16-ц від 11 грудня 2019 року, де зауважено, що пунктом 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття нею вчинених стосовно неї самої або членів її сім`ї чи близьких родичів протиправних дій (бездіяльності), що досягло певних психотравмуючих факторів: відчуття фізичного болю чи душевних страждань (відчуття хвилювання, занепокоєння, пригнічення, зміна життєвого укладу тощо). Пункт 3 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України визначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чим близьких родичів. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що моральна шкода полягає не тільки у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а й щодо членів її сім`ї чи близьких родичів. Таке визначення законодавцем моральної шкоди, дає підстави вважати, що встановлена судом наявність такої шкоди є самостійною підставою для її відшкодування та доведення та встановлення інших складових цивільно-правової відповідальності: протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини заподіювача». Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Частиною четвертою зазначеної статті передбачено, що суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Стаття 6 Конвенції визначає справедливий розгляд справи, як елемент принципу верховенства права, із чого виходить у своїх рішеннях і Європейський Суд з прав людини, який неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій закріплених статтею 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають права на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (пункт 32 рішення «Наталія Михайленко проти України» від 30 травня 2013 року). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При ньому суд має виходити із засад, розумності, виваженості та справедливості. Згідно роз`яснень, які містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 акцентовано, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню ніколи, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Сторона відповідача просить суд врахувати те, що вина та протиправність дій акціонерного товариства «Українська залізниця» відсутні. Подібна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 355/981/16-ц. Проте, на думку АТ «Укрзалізниця», розмір вказаної у позовній заяві моральної шкоди є значно завищеним та має бути не більшим для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Подібна правова позиція висловлена в Постанові Великої надати Верховного Суду у справі № 752/17862/14-ц від 15 грудня 2020 року.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Таргоній Вадим Миколайович, в режимі відеоконференції позов підтримав повністю та пояснив, що він вважає заявлені вимоги правомірними.

У судове засіданні законний представник неповнолітнього позивача ОСОБА_3 та неповнолітній позивач ОСОБА_2 не з`явились.

Представник відповідача, акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», ОСОБА_4 , у судовому засіданні в режимі відеоконференції позов не визнала повністю та пояснила про те, що, на погляд сторони відповідача, у справі немає достатніх даних для визнання обґрунтованими заявлених позовних вимог.

Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, вивчивши у судовому засіданні матеріали цивільної справи разом із витребуваними матеріалами кримінального провадження, які надсилались до суду в електронному вигляді записаними в файлах формату *.pdf на оптичному диску для лазерних систем зчитування, котрий знаходиться при даній цивільній справі, вважає за потрібне на підставі наявних у справі даних та доказів у задоволенні позову відмовити за наступних встановлених судом обставин.

У справі з`ясовано, що 02.10.2017 близько 16 години 30 хвилин на залізничному переїзді - зупиночна платформа «Глеваха», по вулиці Ботанічній в смт Глеваха Васильківського району Київської області, відбулося зіткнення мотовоза МПТ6 №348 під керуванням працівників відповідача ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , що рухався по залізничній колії в напрямку міста Фастів, з автомобілем марки «CHERI КІМО», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , 1979 року народження, який перетинав вказаний залізничний переїзд.

Визначальною причиною ДТП стало те, що водій автомобіля ОСОБА_6 з присутнім в автомобілі пасажиром ОСОБА_5 виїхали на переїзд при забороняючому сигналі переїзного світлофора та при працюючій звуковій сигналізації в безпосередній близькості перед мотовозом МПТ-6 № 348, що рухався. Локомотивна бригада в складі машиніста ОСОБА_8 та помічника машиніста ОСОБА_9 подавала сигнали великої гучності та застосували екстрене гальмування, але наїзду уникнути не вдалося.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події, а водій ОСОБА_6 із отриманими тілесними ушкодженнями був доставлений до Васильківської ЦРЛ.

Відомості про даний факт було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000749 від 03.10.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 Кримінального кодексу України.

За дослідженими судом в електронному вигляді матеріалами кримінального провадження, яке було закрите постановою від 12 липня 2023 року у зв`язку з відсутністю складу вказаного вище кримінального правопорушення, згідно даних присутнього у них висновку судової залізнично-транспортної експертизи № 4861 від 21.01.2020 машиніст мотовоза МПТ6-348 ОСОБА_8 виконав всі дії необхідні для попередження аварії, оскільки виконав вимоги пунктів 16.39 Правил [1], пункту 6.1.10 Інструкції [8], пункту 13.1.17 Інструкції [9] у частині негайного застосування пристроїв екстреного гальмування для зупинки поїзда у разі несподіваної подачі сигналу зупинки або раптового виникнення перешкоди. Разом з тим, з висновку цієї експертизи, що констатовано також слідством й у приведеній постанові, винесеній у кримінальному провадженні, убачаються певні організаційні прорахунки з боку інших працівників відповідача, акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», що сприяли настанню ДТП (невідповідність діянь нормам організації безпеки руху на перегоні ст. Васильків-1 - ст. Боярка з боку поїзного диспетчера, чергових по станціях Васильків-1 і Боярка, керівника робіт), але за наявних даних та доказів не можливо стверджувати, що це прямо слугувало першопричиною безпосередньої взаємодії джерел підвищеної небезпеки (мотовоза та автомобіля).

Таким чином, суд приходить до висновку, що в дорожньо-транспортній події спостерігаються ознаки ключової вини здебільш наведеного вище водія автомобіля ОСОБА_6 , який не повною мірою дотримався вимог п. 20.5(в) Правил дорожнього руху згідно із якими рух через переїзд забороняється, якщо увімкнено заборонний сигнал світлофора чи звуковий сигнал незалежно від наявності та положення шлагбаума.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Положення ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила § 1 глави 82 Цивільного кодексу України про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

У такому випадку обов`язок із відшкодування шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, який викладений в Постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі (провадження) № 6-108цс13.

Отже, за таких обставин, позаяк за ймовірно завдану позивачеві шкоду може нести відповідальність визначально (або в тому числі солідарно, про що мова піде нижче) власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки - автомобіля марки «CHERI КІМО», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким під час ДТП керував водій ОСОБА_6 , на підставі положень ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку із нормою п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України у суду в даній справі немає достатніх підстав стверджувати про обов`язок грошового відшкодування позивачеві шкоди саме єдиним відповідачем, якого обрала сторона позивача - акціонерним товариством «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ».

Також через формат заявленого позову та правову позицію представника позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні щодо заперечення стосовно залучення як співвідповідача безпосередньо власника автомобіля марки «CHERI КІМО» ОСОБА_7 , суд не має достатніх даних для призначення у даній справі обов`язку відшкодування моральної шкоди з урахуванням норми ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України, де наведено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Суд звертає увагу, що для повного аналізу судом моментів спільного завдання шкоди й особливостей покладення обов`язку відшкодувати шкоду у справі, стороною позивача має бути вжито заходів до наведення всіх відповідачів - власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, що брали участь у ДТП, а тому вирішувати питання про застосування норми ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України в цій справі суд позбавлений можливості.

Крім цього, припис ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки третім особам, може бути застосовний не тоді, коли встановлена вина кожного з власників (володільців) транспортних засобів, унаслідок взаємодії яких завдана шкода третій особі (тобто не тоді, коли встановлено невжиття залежних від цих власників (володільців) заходів для запобігання заподіянню такої шкоди), а тоді, коли поведінка кожного з власників (володільців) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку із чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі). Встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців), які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).

Втім, для вирішення судом питання про згаданий солідарний обов`язок відшкодування шкоди, перш за все необхідно, як вже вказувалось вище, щоб всі власники джерел підвищеної небезпеки мали процесуальний статус відповідачів (співвідповідачів) у справі.

Застосування положень п. 1 ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України як про це стверджує сторона позивача у позові, в розглядуваному випадку не убачається в загальних рисах можливим, бо в даній нормі мова йде про підстави відповідальності за завдану моральну шкоду внаслідок дії одного джерела підвищеної небезпеки, а не взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, яка спричинила шкоду третій особі.

Через це у задоволенні наявного позову, оформлені на користь якого та висловлені у судовому засіданні аргументи сторони позивача судом відхиляються, адже вони не спростовують приведених судом норм закону, має бути відмовлено повністю з усіх заявлених позовних вимог.

Суд також зазначає, що дане рішення не може бути самостійною основою для застосування чи відмови в застосуванні солідарного обов`язку власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, що брали участь в згаданому ДТП, оскільки вирішення такого питання виходить за межі як характеру заявлених позовних вимог, так і кола учасників даної цивільної справи, а відтак повинно вирішуватись окремо у разі ініціювання нового позову.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього позивача ОСОБА_2 до акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи - відмовити повністю з усіх заявлених вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Учасники справи:

Неповнолітній позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта відсутні.

Законний представник неповнолітнього позивача: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник неповнолітнього позивача: адвокат Таргоній Вадим Миколайович, адреса для листування: вулиця А. Сахарова, будинок 33, офіс 501, місто Львів, 79026, відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта відсутні.

Відповідач: акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», місцезнаходження: вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, місто Київ, 03680, код за .

Дата складання повного рішення, з урахуванням умов воєнного стану, знаходження суду в зоні бойових дій - 02.07.2024.

Суддя: О. І. Гнип