Справа № 138/497/24
Провадження № 22-ц/801/1482/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 рокуСправа № 138/497/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Холодова Т. Ю.

Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Могилів-Подільський

Дата складення повного тексту рішення 10 травня 2024 року,

Встановив:

У лютому 2024 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 вересня 2010 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області було розглянуто цивільну справу № 2-719/2010 та винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості по кредиту в сумі 154 662,82 грн.

13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 2 відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які були боржниками ПАТ «Укрсиббанк», включно і за Договором про надання споживчого кредиту № 0 та договором поруки № 213077.

22 вересня 2010 року Могилів-Подільським міськрайонним судом були видані виконавчі листи про стягнення коштів в сумі 154 662,82 грн. та в ході виконавчого провадження був замінений стягувач по справі з ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку з викладеним, на думку позивача з відповідачів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню в солідарному порядку 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 18 851,90 грн. та інфляційні втрати в розмірі 52 257,54 грн., а разом 71 109,44 грн., які позивач нарахував за період з 01 лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року та просив стягнути з відповідачів на його і судові витрати.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 травня 2024 року у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на невідповідність рішення суду нормам цивільного процесуального законодавства, сталій судовій практиці та практиці ЄСПЛ, просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції порушив норми та принципи процесуального права, а саме рівності перед законом і судом та диспозитивності. Судом першої інстанції не звернено увагу, що відповідачами не було спростовано належними та допустимими доказами наявність заборгованості. Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, оскільки не є вмотивованим, а тому суд першої інстанції здійснив розгляд справи поверхнево та упереджено, не спрямував розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, що є підставою для скасування рішення.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 07 липня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошті в сумі 20 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних (а. с. 18-21).

На виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 07 липня 2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір поруки № 213077, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед АКІБ «Укрсиббанк» в тому ж обсязі що і ОСОБА_1 за повернення основної суми заборгованості та процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором (а. с. 22)

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 09 вересня 2010 року у справі № 2-719/2010 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість по кредиту в сумі 154 662,82 грн. (а. с. 23-24).

13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2 відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які були боржниками ПАТ «Укрсиббанк», включно і за договором про надання споживчого кредиту № 0 та договором поруки № 213077(а. с. 25-28)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на підставі статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання є недоведеними належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати із деліктного зобов`язання та рішення суду.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі за № 127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Звернувшись до суду із вказаним позовом з посиланнями на частину 2 статті 625 ЦК України, позивач посилається на те, що у зв`язку з набуттям права вимоги до відповідачів, він має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання судового рішення за період з 01 лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано: розрахунки суми 3% річних та інфляційних витрат за період з 01 лютого 2018 року по 23 лютого 2022 року (а. с. 14-17); копію договору про споживче кредитування № 0 від 07 липня 2008 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 (а. с. 18-21); копію договору поруки № 213077 від 07 липня 2008 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 (а. с. 22); знеособлений витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень тексту рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 09 вересня 2010 року у справі № 2-719/2010 (а. с. 23-24); копію договору факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» та виписку з додатку № 1 до цього договору (а. с. 25-28); копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 29).

Втім, наданими позивачем доказами не доведено факт невиконання відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 09 вересня 2009 року, станом на день пред`явлення до суду даного позову.

Крім цього, відсутні підтвердження стосовно того, чи вчинялися стягувачем будь-які дії щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання. Відсутні дані, що боржники мали у передбаченому законом порядку можливість виконати судове рішення у добровільному порядку і не виконали його у такий спосіб. Позивач не надав доказів, що такий тривалий термін порушення грошового зобов`язання було допущене саме з вини боржника.

Матеріалами справи не встановлено, що відповідачі у справі мають не виконане грошове зобов`язання перед позивачем ТОВ «Кей-Колект», як і відсутні докази повідомлення їх про відступлення права грошової вимоги.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, порушення принципів цивільного судочинства та однобокий розгляд справи, апеляційним судом відхиляються, оскільки вони нічим не підтверджені, фактично зводяться до незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Суд першої інстанції надав оцінку зібраним по справі доказам як кожному окремо так і в їх сукупності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачами не було спростовано належними та допустимими доказами наявність заборгованості, апеляційний суд сприймає критично, оскільки така позиція позивача суперечить нормам ст. 12, 81 ЦПК України, а також «стандарту доказування» як такому.

«Стандарт доказування» використовується для позначення рівня ймовірності, до якого обставина повинна бути підтверджена доказами, щоб вважатись дійсною. Нині у системі вітчизняного права існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» або «перевага доказів» та «поза розумним сумнівом». На безпідставність застосування стандарту доведеності «поза розумним сумнівом» під час вирішення цивільних справ вказує постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі № 668/9918/13-ц. Тому, саме стандарт «баланс імовірностей» має застосовуватися під час вирішення цивільної справи. Це означає, що суд повинен вирішити, чи являється ймовірність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен довести ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що стандарт доказування позивачем не виконано, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог позивача.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. М. Стадник