Провадження № 2-з/201/314/2024
УХВАЛА

Іменем України

20 грудня 2024 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Покопцева Д.О., ознайомившись із заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник вказує, що 15.10.2028р. (згідно заяви, прим.суду) заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа 2-844/08 головуючий суддя Чернобук В.I.), за ОСОБА_2 було визнано право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 9,3 м. кв., загальною площею 19,2 м. кв., та житловий будинок Б-1, житловою площею 56,8 м. кв., допоміжною площею 33,4 м. кв., загальною площею 90,2 м. кв., сарай В, площею 3,8 м. кв., вбиральня Д, площею 1,2 м. кв., навіс Г, площею 11,3 м. кв.

02.03.2009 року вказане судове рішення було зареєстроване КП «Дніпропетровське міжміське БТІ», а так само і зареєстроване право власності на зазначене вище спірне майно, у відповідному реєстрі майнових прав за № 26605700 (рішення № 7 від 02.03.2009 року).

03.03.2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська зазначене вище заочне рішення (справа 2-844/08 головуючий суддя Чернобук В.І.) було скасоване, а позовна заява залишена без розгляду.

09.12.2024 року на поштову адресу ОСОБА_1 надійшов лист Дніпропетровської міської ради від 05.11.2024 року № T-14/0-1/09-24, відповідно до якого стало відомо, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 23.10.2024 року № 80/56 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою заявник разом із своїм чоловіком мешкають з 2004 року, тобто з моменту побудови зазначеного будинку Б-1, який належить їм на праві спільної часткової власності.

Із вказаного вбачається, що ОСОБА_3 неправомірно отримала у власність від ОСОБА_2 зазначене вище нерухоме майно і намагається у найближчий час розпорядитися ним, будь-які документи не надає.

ОСОБА_1 планує звернення до суду із позовом про визнання правочину недійсним, визнання права власності на вказане вище майно тощо, тому просить забезпечити позов до пред`явлення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, а саме: житловий будинок, розташованого по АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 9,3 м. кв., загальною площею 19,2 м. кв., та житловий будинок Б-1, житловою площею 56,8 м. кв., допоміжною площею 33,4 м. кв., загальною площею 90,2 м. кв., сарай В, площею 3,8 м. кв., вбиральня Д, площею 1,2 м. кв., навіс Г, площею 11,3 м. кв. та земельної ділянки під ним (кадастровий номер невідомий).

19.12.2024р. заяву про забезпечення позову отримано в провадження.

Ознайомившись із заявою позивачки про вжиття заходів забезпечення позову, вважаю необхідним відмовити у її задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

За положеннями п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

У Рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 N 5-рп/2011 у справі № 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Інститут забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання у майбутньому рішення суду, і тільки у разі необхідності, є засобом, що призначений гарантувати виконання майбутнього рішення суду та реалізації кожним права на судовий захист. Безпідставне застосування таких заходів може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення заборони, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Звертаючись з вимогою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту, заявниця не зазначає та не подає доказів, які підтверджували б наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заявленого позивачем заходу до забезпечення позову у даній справі (доказів права власності на будинок заявниці або іншої особи, доказів реалізації майна чи підготовчих дій до його реалізації), не вказано, який саме правочин заявник проситиме визнати недійсним, доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі, а саме лише припущення та посилання в поданій заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення та існування загрози того, що виконання прийнятого судом рішення буде неможливим, без наведення належного обґрунтування та без підтвердження таких посилань відповідними доказами не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Крім того, слід зазначити, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби обмеженні права користування майном або його вилученні та передачі на зберігання іншим особам, відтак застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт належним чином не вмотивовано, і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном. Враховуючи вищевикладене, вважаю необхідним відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», Постановами Верховного Суду № 922/2163/17 від 13.01.2020р. та № 761/39201/18 від 21.08.2019р., ст.ст. 149, 260, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду впродовж 15 днів.

Суддя: Д.О. Покопцева