№ 2/183/1057/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2024 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Аніськової А.В.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, треті особа приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Олександра Михайлович, про визнання право власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новомосковської міської ради, в якому просила визнати за нею право власності на до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просила:

- визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га., кадастровий номер :01:011:0061, за адресою: АДРЕСА_1 , і складається з: А1-1 житловий будинок, А2-1 прибудова, А3 ганок, Б гараж, В сарай, Г вбиральня, зливна яма, Д літній душ, д2 прибудова, Е сарай, свердловина, Ж вхід в погріб, ПГ погріб, № 1-7, І споруди, як спільної сумісної власності подружжя

- визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га., кадастровий номер :01:011:0061, за адресою: АДРЕСА_1 і складається з: А1-1 житловий будинок, А2-1 прибудова, А3 ганок, Б гараж, В сарай, Г вбиральня, зливна яма, Д літній душ, д2 прибудова, Е сарай, свердловина, Ж вхід в погріб, ПГ погріб, № 1-7, І споруди, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 29 вересня 1984 року, ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 .

14 липня 1990 року, за договором купівлі-продажу, посвідченим 14.07.1990 року Новомосковською нотаріальною конторою за реєстраційним номером НОМЕР_1 , зареєстрованим в БТІ 19.07.1990 року за номером 3908-36, подружжям за спільні сумісні кошти був придбаний житловий глинобитний будинок розміром 14,8 кв. м. житлової площі з надвірними побудовами: вбиральня В, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та знаходився на присадибній ділянці 910 кв. м., землі держфонду.

Правовстановлюючі документи на придбаний будинок були оформлені на ім`я ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , але позивач наполягає на тому, що придбане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

В період шлюбу з ОСОБА_2 подружжя прийняло рішення знести старі будівлі та на їх місці збудувати новий будинок та господарчі будівлі.

У 1991 році житловий глинобитний будинок розміром 14,8 кв. м. житлової площі з надвірними побудовами: вбиральня В за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на присадибній ділянці 910 кв. м. землі держфонду було знесено та, на підставі рішення виконкому Новомосковської міської ради № 88 від 08.02.1991 року, було розпочато будівництво нового житлового будинку з господарчими будівлями.

Згідно технічного паспорту (реєстраційним номер у Реєстрі будівельної діяльності Т101:1373-1137-2378-2723.) подружжям Онищенко збудовано: А1-1 житловий будинок, А2-1 прибудова, А3 ганок, Б гараж, В сарай, Г вбиральня, зливна яма, Д літній душ, д2 прибудова, Е сарай, свердловина, Ж вхід в погріб, ПГ погріб, № 1-7, І споруди.

Будівництво будинку було закінчено до 01 травня 1992 року, однак згідно листа № 1548/23 від 15.06.2023 року КП «НМБТІ`ДОР» будинок не прийнятий в експлуатацію, право власності на новостроврений будинок в БТІ не реєстровано.

Позивач зазначає, що відповідно до абзацу 3 п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_2 , який за життя заповіту не залишив, після його смерті залишилось спадкове майно у виді зазначеного вище житлового будинку.

29 липня 2022 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Олександра Михайловича із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , внаслідок чого приватним нотаріусом було зведено спадкову справу № 91/2022.

Позивач також звернулась до приватного нотаріуса з заявою від 10 серпня 2023 року про оформлення своїх спадкових прав за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак приватним нотаріусом Шевченко О.М. постановою № 74/02-31 від 10.08.2023 року було відмовлено позивачці у вчинені нотаріальної дії, оскільки відповідно до інформації БТІ, спадкодавцем не було оформлене право власності на житловий будинок за життя.

Таким чином, позивачка наполягає на тому, що житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га. є спільною сумісною власністю подружжя (1/2 частина належала позивачу, а інша 1/2 частина є спадковим майном після смерті ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), однак оформити свої спадкові права в позасудовому порядку позивач позбавлена можливості, а тому звернулася до суду з означеним позовом.

Не погоджуючись с позицію позивача, Новомосковська міська рада подала відзив на позовну заяву, вважає вимоги позивача необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкодавець не набув набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Посилання позивача на абзац 3 п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, є не обґрунтованим, оскільки, з наданого технічного паспорту (реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності Т101:1373:-1137-2378-2723.) не вбачається коли саме у 1992 році подружжям ОСОБА_4 було завершено будівництво вказаного будинку.

Також відповідач зазначає, що позивачем не вжито жодного способу досудового врегулювання спору, окрім звернення до нотаріуса, а до спірних правовідносин належить застосувати інші норми права.

Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року відкрите провадження по справі (а.с. 23).

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченка Олександра Михайловича надати копію спадкової справі після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 41).

За результатами підготовчого судового засідання від 01.01.2024 року, справу призначено до розгляду по суті, відповідною ухвалою.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали.

Представник відповідача Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 від 11 липня 2022 року виданим Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), відповідний актовий запис № 1440 (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального коругу Шевченко О.М заведено спадкову справу № 91/2022, матеріали якої свідчать про те, що із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 .

Поряд з цим, за результатами розгляду заяви позивача про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_2 , приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченком О.М. прийнято рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої вбачається, що спадкоємцем не надано документу, що посвідчує право власності спадкодавця, відомості щодо державної реєстрації права власності на спадковий будинок відсутні (а.с.11).

За ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрована земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в АДРЕСА_1 , однак право власності не зареєстроване (а.с. 13).

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що на території домоволодіння в період з 1990 по 1992рік було побудовано житловий будинок літ. А1-1, загальною площею 101,3 кв.м., прибудови літ. А2-1,ганок літ. А3, гараж літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, зливна яма, літній душ літ Д.,прибудова літ Д2, сарай літ Е, свердловина, вхід в погріб літ. Ж, погріб літ. ПГ, № 1-7, споруди літ. І (а.с. 15-17).

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Всі докази по справі дають суду підстави для висновку, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.

Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

При розгляді справи судом встановлено що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що мотивовано нотаріусом відсутністю правовстановлюючих документів, які засвідчують право власності спадкодавця ОСОБА_1 .

У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва.

Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

У матеріалах справи наявна копія технічного паспорту від 19.10.2023 року, складеного Новомосковським бюро технічної інвентаризації за результатами технічної інвентаризації садибного будинку з господарськими будівлями та спорудами, в якій зазначено замовника ОСОБА_1 , а в характеристиці будинку, зазначено що будівництво садибного будинку здійснено у 1992 році (а.с. 15-17).

З наданих до суду матеріалів справи не вбачається конкретної дати закінчення будівництва, окрім року 1992. Такі ж дані містяться і матеріалах інвентаризаційної справи на означений будинок.

Суд також звертає увагу на те, що фактичний контроль за будівництвом житлових будинків на земельних ділянках покладається на міську раду. Однак, незважаючи на це, відповідач не проконтролював та не надав достатньої інформації для встановлення конкретного місяця завершення будівництва, які б спростовували позицію позивача.

Суд вжив усіх можливих заходів для встановлення такого факту, але ні матеріали справи, ні доводи відповідача не містять належної інформації, щодо конкретної дати завершення будівництва житлового будинку.

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (п.70, 71 рішення).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії-«, заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 14.05.2013 р. у справі Н.К.М. проти Угорщини зазначив, що ті, хто діє добросовісно на підставі закону, не повинні бути розчаровані в своїх законних очікуваннях без конкретних і переконливих причин.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії зазначено, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що побудувавши будинок, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (наприклад, індивідуальний житловий будинок, садовий, дачний будинок, громадська будівля чи споруда, прибудова до них), не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, включаючи «спрощену» процедуру. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Таким чином особа мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.76, ч. 1,2 т.77, ч. 1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

За ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями ОСОБА_2 є його син та дружина, позивач по справі ОСОБА_1 , яка у передбачений законом строк подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка та виконала всі дії, передбачені для прийняття спадщини.

В свою чергу, ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини на користь дружини спадкодавця (а.с. 56).

Також, за матеріалами відкритої спадкової справі № 91/2022 інших заяв про прийняття спадщини, крім заяви ОСОБА_1 від спадкоємців не надходило.

Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування.

Приймаючи до уваги вищенаведене, оцінивши всі докази в сукупності та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання права власності, в тому числі в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,76-81,89, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, треті особа приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Олександра Михайлович, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га., кадастровий номер :01:011:0061, за адресою: АДРЕСА_1 і складається з: А1-1 житловий будинок, А2-1 прибудова, А3 ганок, Б гараж, В сарай, Г вбиральня, зливна яма, Д літній душ, д2 прибудова, Е сарай, свердловина, Ж вхід в погріб, ПГ погріб, № 1-7, І споруди, як спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований на розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га., кадастровий номер :01:011:0061, за адресою: АДРЕСА_1 і складається з: А1-1 житловий будинок, А2-1 прибудова, А3 ганок, Б гараж, В сарай, Г вбиральня, зливна яма, Д літній душ, д2 прибудова, Е сарай, свердловина, Ж вхід в погріб, ПГ погріб, № 1-7, І споруди, в порядку спадкування за законом після смерті мого чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач Новомосковська міська рада, , місцезнаходження: вул.Гетьманська, 14, м.Новомосковськ, Дніпропетровська область, 51200.

Третя особа приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Шевченко Олександр Михайлович, місцезнаходження: вул..Сучкова, 21, м.Новомосковськ, Дніпропетровська область.

Суддя О.В. Сорока.