Справа № 562/344/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2024 року Здолбунівський районний суд

Рівненської області в складі:

головуючого судді Саган Л.В.

за участю секретаря судового засідання Аврамчук Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Здолбунові скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Здолбунівського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Здолбунівського відділу ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

В обгрунтування скарги зазначає, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Їй та її синові ОСОБА_2 на праві власності в рівних долях по 1/2 частині належить квартира АДРЕСА_1 .

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2013 року в справі № 562/2873/13-к ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.317 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України на підставі ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі строком 2 (Два) роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

31 січня 2014 року державним виконавцем Здолбунівського відділу ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження № 41838784 на підставі виконавчого листа, виданого Здолбунівським районним судом Рівненської області 17 січня 2014 року в справі № 562/2873/13-к про конфіскацію всього належного ОСОБА_2 на праві власності майна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 її син ОСОБА_2 помер. Після його смерті вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з тим, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною 20 квітня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Здолбунівського управління юстиції Рівненської області у виконавчому провадженні № 41838784, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та оголошено заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 9456065).

30 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві в зв`язку з відсутністю майна у боржника ОСОБА_2 , на яке можна звернути стягнення, на підставі п.2 ч.1 ст.47Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, чинній на момент виникнення правовідносин).

Проте вона не може прийняти спадщину після смерті сина ОСОБА_2 , оскільки державним виконацем не було вжито заходів щодо зняття арешту з належного боржнику майна.

15 січня 2024 року вона звернулася до начальника Здолбунівського відділу ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про зняття арешту з майна ОСОБА_2 . Однак її заява була залишена без задоволення.

Тому просить суд зобов`язати Здолбунівський відділ ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з майна боржника ОСОБА_2 , який був накладений в межах виконавчого провадження №41838784, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 квітня 2015 року, реєстраційний номер обтяження 9456065 від 23.04.2015.

Від представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Прокопчука М.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та без участі заявника. Вимоги скарги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.

Заступник начальника Здолбунівського відділу ДВС у Рівненському районі Рівненської області Журавський Н.М. подав заперечення на скаргу. Вважає скаргу безпідставною, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження" (п.2 ч.1 ст.47 в редакції Закону від 1999 року) не тягне за собою зняття арешту з майна згідно з ч.3 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", а ст.47 в новій редакції цього Закону від 1999 року взагалі не передбала зняття арешту з майна у випадку повернення виконавчого докуманта стягувачу. Просить відмовити у задоволенні скарги.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттюз наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною 20 квітня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Здолбунівського управління юстиції Рівненської області у виконавчому провадженні № 41838784, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та оголошено заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 9456065) з метою примусового виконання виконавчого листа № 562/2873/13-к, виданого 17 січня 2014 року Здолбунівським районним судом Рівненської області.

30 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві в зв`язку з відсутністю майна у боржника ОСОБА_2 , на яке можна звернути стягнення, на підставі п.2 ч.1 ст.47Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, чинній на момент виникнення правовідносин).

ІНФОРМАЦІЯ_2 боржник ОСОБА_2 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 13.09.2022 Здолбунівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської обалсті Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Після його смерті відкрилася спадщина на майно, в тому числі на належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом першої черги є мати померлого - заявник по справі ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 , що стверджується матеріалами спадкової справи № 3/2023, заведеної 30 січня 2023 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Довгалюк Н.М.

Заявник ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_2 , подавши до нотаріальної контори у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої, частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2023 року у справі №214/2305/20 (провадження № 61-19730св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

З огляду на викладене, враховуючи, що заявник ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, то не може оскаржувати рішення, дії, бездіяльність державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме: пред`явлення позову про зняття арешту з майна.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що скаргу на дії державного виконавця подано не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, яка позбавлена можливості оформити право власності у порядку спадкування за законом, суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику її право на звернення до суду в порядку позовного провадження з позовом про зняття арешту з майна.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст.255, 352-355, 447-453 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Здолбунівського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що вона має право подати до суду позов на загальних підставах у порядку позовного провадження.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

С у д д я