ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5242/24 Справа № 209/2585/22 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "УкргазБанк" до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошових зобов`язань, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року ПАТ АБ "УкргазБанк" звернулось до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 24 липня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ "УкргазБанк" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 337/09/М7, за умовами якого остання отримала кредитні кошти зі сплатою процентів, визначених умовами кредитного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 листопада 2010 року у справі № 2-571/2010 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «УкргазБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 69892,04 доларів США.

Оскільки сплата заборгованості за вказаним рішенням суду здійснювалася частковими платежами, заборгованість у повному розмірі не сплачена, тобто боржник прострочив виконання грошового зобов язання зі сплати заборгованості за вказаним кредитним договором, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України просили суд стягнути з відповідача 3 % річних за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 6018,66 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року позов ПАТ АБ "УкргазБанк" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ "УкргазБанк" 3 % річних за прострочення виконання грошових зобов`язань зі сплати кредиту та процентів за кредитним договором № 337/09/М7 від 24 липня 2008 року та рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2010 року у справі № 2-571/2010 за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року в сумі 6018,66 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ "УкргазБанк" понесені у справі судові витрати в розмірі 3301,41 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення із відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем зі сплати кредиту мало місце та підтверджується належними та допустимими доказами у справі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини у справі, що мають значення для справи, у зв`язку з чим викладені у рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності. Окрім того, зазначає, що банком не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості, що є основою для нарахування 3% річних, на вказане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ АБ "УкргазБанк" просили залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 липня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ "УкргазБанк" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №337/09/М7.

Відповідно до п.п. 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 65000,00 доларів США строком з 24 липня 2008 року по 23 липня 2023 року, із сплатою позичальником процентів за користування кредитом, виходячи із 14,3% річних. На залишок простроченої заборгованості за кредитом проценти нараховуються, виходячи із процентної ставки, збільшеної на 1 % річних, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості (п. 3.1.10). Позичальник зобов`язався здійснювати повернення кредиту та процентів за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п. 1.1 цього договору, на рахунок, відкритий в ПАТ АБ «УкгазБанк» щомісячно з 1 - ого по 10-е число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, за ануітетною схемою погашення кредиту, що становить 878,77 доларів США, та в останній місяць 921,73 доларів США (п. 3.3.3).

Всупереч умовам кредитного договору, ОСОБА_1 протягом строку користування кредитом неодноразово допускала порушення строків повернення кредиту та сплати процентів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 листопада 2010 року у справі № 2-571/2010, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «УкргазБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 69892,04 доларів США та пеню за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 9713,00 грн.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором на суму несплаченої відповідачем ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, що включає кредит та проценти, нараховані 3 % річних за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 6018,66 доларів США .

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з порушенням виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язання в обумовлений сторонами строк, кредитор ПАТ АБ «УкргазБанк», реалізуючи свої права, що випливають із положень частини 2 статті 1050 ЦК України звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20). У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення. Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2010 року підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час його прострочення.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2022 року ПАТ АБ «УкргазБанк» пред`явило позов до відповідача про стягнення 3% річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦПК України за несвоєчасне погашення кредиту за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з наступними змінами, з 12 березня 2020 року до 30 квітня 2023 року на всій території України установлено карантин.

Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-1X Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 p., NN 40 - 44, ст. 356) доповнено пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.»

Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Таким чином, банк пред?явив позов до відповідача про стягнення 3% річних за вказаний період з дотриманням строку позовної давності.

Окремо слід звернути увагу, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стану з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на цей час.

Безумовно, що стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист.

Проте, в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Встановлені судом фактичні обставини у справі, свідчать про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами зі сплати кредиту мало місце у період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 рік, тобто, до моменту введення воєнного стану в Україні - 24 лютого 2022 року, а тому цей Закон № 2120-IX не може бути застосований до врегулювання спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-д вказано наступне: «Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі станіті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов 'язання.».

У постанові Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі № 361/7939/2015-ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних.

Отже, в межах заявлених позивачем вимог про стягнення 3 % річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 6018,66 доларів США.

Суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, дійшов правильного висновку, що оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем зі сплати кредиту мало місце та підтверджуються належними та допустимими доказами, за таких обставин наявні підстави для стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором та рішенням суду за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 6018,66 доларів США.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону не прийняв до уваги положення пункту 18 розділу Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, як на підставу звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується лише до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Колегія суддів звертає увагу, що прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем зі сплати кредиту мало місце до моменту введення воєнного стану в Україні - 24 лютого 2022 року, а тому Закон України № 2120-IX не може бути застосований до врегулювання саме цих спірних правовідносин.

Аргументи апеляційної скарги про те, що банком не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості, що є основою для нарахування 3% річних, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а саме рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 листопада 2010 року у справі № 2-571/2010, яким підтверджено порушення умов кредитного договору та наявність заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та як наслідок зробив неправильний висновок суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункту 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпропдзнржинська Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна