Справа № 496/5533/22
Провадження № 2/496/1016/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилева В.В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Гуменюк Андрій Миколайович, про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить:

-визнати недійсним договір дарування домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11.12.2018 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. та зареєстрований в реєстрі за №1-2343;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності на зазначене домоволодіння за відповідачкою ОСОБА_2 ;

-витребувати з чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_2 на його користь земельну ділянку, площею 0,0766 га, кадастровий номер :02:001:0678, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за відповідачкою ОСОБА_2 ;

-визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,0766 га, кадастровий номер :02:001:0678, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

-витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь земельну ділянку, площею 0,0654 га, кадастровий номер :02:001:0679, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_3 ;

-визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0,0654 га, кадастровий номер :02:001:0679, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

-стягнути з відповідачів на його користь судові витрати з оплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Свої вимоги мотивує тим, що він та його дружина ОСОБА_5 мешкають за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва 40 років Жовтня). Зазначене домоволодіння він отримав за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д. 12.07.2007 року та зареєстрованим в реєстрі за № 4321. Вони з дружиною люди похилого віку, 1951 року народження, пенсіонери, живуть на пенсію, інших джерел доходів не мають. Дружина є особою з інвалідністю 3 групи. Враховуючи поганий стан здоров`я, який погіршується з кожним роком, недостатність пенсії на продукти харчування та ліки, нездатність самостійно продовжувати обробляти в необхідному обсязі земельну ділянку площею 14 соток, вони домовились з донькою ОСОБА_2 , що вона доглядатиме їх та допомагатиме обробляти земельну ділянку, за що отримає належне йому домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Спочатку донька дійсно їм допомагала, проте з кожним роком стала допомагати все менше і менше, а потім взагалі перестала. Так як з кожним роком їм стає все важче себе обслуговувати, більш потрібна допомога та догляд, вони вирішили домовитись з іншою людиною, яка б їх доглядала та за це отримала належне йому домоволодіння. Коли вони почали збирати документи, то у 2022 році він дізнався, що домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,1420 га, кадастровий номер: :02:001:0027 (на якій розташоване спірне домоволодіння) він, нібито, подарував доньці ОСОБА_2 , після чого перестав бути його власником і ніяких прав на нього більше не має. Однак, він не мав наміру укладати договір дарування, так як іншого житла у них з дружиною немає, а домоволодіння повинно було перейти після їхньої смерті та за умови догляду за ними. Тобто, за досягнутими домовленостями вони повинні були укласти договір довічного утримання (з конкретним переліком обов`язків щодо їхнього утримання), а ніяк не договір дарування. До цього часу вони продовжують проживати в спірному домоволодіння та доглядати за ним, сплачують комунальні послуги та самостійно обробляють всю вищезазначену земельну ділянку площею 14 соток, яка, до речі, так само вибула з його власності разом з домоволодінням в результаті помилки. Як він дізнався також у 2022 році, ще 31.08.2020 року відповідачка розділила зазначену земельну ділянку на дві ділянки: площею 0,0766 га, кадастровий номер :02:001:0678, та площею 0,0654 га, кадастровий номер :02:001:0679, із збереженням адреси: АДРЕСА_1 . 01.03.2021 року земельну ділянку площею 0,0654 га, кадастровий номер :02:001:0679 відповідачка переоформила на свого зятя ОСОБА_3 , чоловіка її доньки ОСОБА_4 . За таких обставин, він змушений звернутись з даним позовом до суду.

В свою чергу, від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності - відмовити повністю. При цьому вказує, що з позовними вимогами вона не погоджується, оскільки зміст позовної заяви спотворює дійсні обставини. Позивачу добре відома різниця між договором дарування та договором довічного утримання або спадкового договору. Між нею та батьками ніколи не було розмов та домовленостей про те, що вона має доглядати їх і внаслідок цього отримає спірний житловий будинок. Звертає увагу суду на те, що позивач набув право власності на житловий будинок 11.07.2007 року. Саме позивач її батько ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_6 займались переоформленням будинку, колишнім власником якого був її дідусь ОСОБА_7 . Право власності набуто за договором дарування, її мати ОСОБА_5 діяла від імені її дідуся ОСОБА_7 на підставі довіреності, а її батько ОСОБА_1 прийняв в дар спірний житловий будинок. У вересні 2018 року її батько ОСОБА_1 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області із позовом до її рідного брата ОСОБА_8 та його дружини ОСОБА_9 про виселення із житлового будинку. Позов мотивовано тим, що відповідач систематично своєю аморальною та протиправною поведінкою порушує соціальне співжиття, робить неможливим сумісне проживання в одному будинку, а заходи запобігання та громадського впливу є безрезультатними. Відповідач веде себе дуже агресивно, постійно зневажає, бешкетує, принижує позивача та його дружину, застосовує фізичне насилля до позивача, погрожує вбивством та погрожує розправою доньці позивача, яка проживає окремо з сім`єю. Відповідач придбав та утримує в частині будинку, де проживає, дорослу бійцівську собаку породи пітбуль, тому у позивача додатково виникають страхи за своє життя та здоров`я. В кінці травня 2016 року відповідач жорстоко побив позивача, після чого він звернувся до поліції. Позивачу були завдані тілесні ушкодження, від яких позивач стаціонарно лікувався. Відповідач та його дружина постійно вчиняють сварки, висловлюються нецензурною лайкою в адресу позивача та його дружини. В зв`язку з неможливістю сумісного проживання з відповідачем в одному житловому будинку, позивач звернувся до суду з позовом. На початку листопада 2018 року після чергового судового засіданні у цій справі її батько і мати запропонували їй зайти до державної нотаріальної контори з питання переоформлення спірного житлового будинку на неї. У нотаріуса її батько дізнався про перелік необхідних документів для укладання договору дарування. Підготовкою документів для нотаріуса займалися її батьки. 11.12.2018 року вона разом з батьком приїхали до нотаріуса та уклали договір дарування. Усі необхідні документи для вчинення правочинів були надані її батьком, вона лише надала свій паспорт та РНОКПП і здійснила оплату за укладання договорів дарування. При укладанні договорів нотаріус роз`яснювала батькові наслідки укладання договорів дарування, акцентувала увагу на тому, що він після укладання договору дарування не буде власником, також зазначала про можливість укладання договору довічного утримання та/або спадкового договору. Батько наполягав саме на укладанні договорів дарування при цьому пояснював, що він сам набув право власності на підставі договору дарування і чітко розуміє наслідки укладання такого договору. Мотивом укладання договору дарування батько зазначав, що він з мамою вирішив будинок подарувати їй (відповідачці), а також, що ніхто не зможе претендувати на спадщину та оспорити договір дарування, зазначене рішення мотивоване поведінкою та способом життя її рідного брата ОСОБА_8 . Після укладання договору дарування вона разом з батьком повернулися додому. На той час вона разом зі своїм чоловіком мешкала окремо у власній квартирі. Батько та мати наполягали на тому, щоб вони переїхали та проживали поряд з ними, оскільки подарований їй будинок мав та має два окремих входи й поділений на два окремих житла, мотивуючи тим, що вони будуть мешкати в одній частині, а ми в іншій. Вона з чоловіком не погодились на переїзд одразу, вирішили продати квартиру, а потім вже переїхати проживати у будинок. В одній частині мешкали та продовжують мешкати батьки, у другій частині ніхто не мешкав до 2020 року. У 2020 році її донька ОСОБА_10 (яка є інвалідом дитинства) переїхала в будинок та разом із своєю родиною проживала поряд з дідом та бабою. У квітні 2021 року вони продали квартиру, що була спільною власністю її, ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , та переїхали проживати до подарованого їй батьком будинку. Вони з чоловіком проживали в частині будинку разом з батьками. Вона зі своїм чоловіком завжди допомогли батькам, але в серпні 2022 року у неї стався інсульт. Лікування коштувало чималих грошей. Чоловік позичав кошти, де тільки міг, тому вони почали відчувати брак коштів, вона сама потребувала догляду. Внаслідок цього між ними та її батьками погіршились взаємовідносини. У листопаді 2022 року батьки, мотивуючи тим, що вони хочуть пожити окремо, запропонували їй з чоловіком переїхати в іншу частину будинку та проживати разом з родиною їх доньки. Порадившись з чоловіком, вони вирішили переїхати в наймане житло, оскільки проживати в іншій частині будинку, в якому немає зручностей, разом із родиною доньки вони не бажали. В січні 2023 року вони переїхали до найманого житла, де проживають на даний час. Між нею і батьками ніколи не було розмов та домовленостей про те, що вона має доглядати їх і внаслідок цього отримає спірний житловий будинок. Подавши до суду даний позов, батько намагається переконати, що він допустив помилку, уклавши договір дарування, при цьому батько добре весь час розумів, що будинок належить їй, так як і розуміє, що залишає власну доньку взагалі без житла, оскільки кошти від продажу квартири, зокрема, пішли на ремонт будинку. Предметом доказування є обставини підготовки і укладення оспорюваного позивачем договору дарування житлового будинку від 11.12.2018 року, а не взаємовідносини сторін через значний час після цього укладання. Позивач не надає жодного належного та допустимого доказу про те, що до укладання договору між ними були домовленості про догляд та утримання його та матері до смерті, а вже потім перехід права власності на житловий будинок. Договір дарування будинку був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає вимогам частин першої-шостої статті 203 ЦК України. Договір дарування жилого будинку був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом частини першої статті 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. На час укладення договору дарування позивач мав вік 67 років, стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі не доведена. Жодних належних письмових доказів суду не надано. Довідка про розмір пенсії не підтверджує фактичного матеріального становища позивача та потребу в утриманні та сторонньої допомоги. Зміст укладеного правочину не суперечить ані актам цивільного законодавства, ані інтересам держави або суспільства. Доказів щодо відсутності у позивача необхідного обсягу цивільної дієздатності на час укладення договору до суду не надано, як і не надано доказів того, що волевиявлення позивача було не вільним, з огляду на те, що саме він ініціював укладення правочину. Той факт, що позивач продовжує оплачувати комунальні послуги за будинок не свідчить про те, що він не розумів значення укладеного ним правочину, оскільки продовжував користуватись такими послугами, та після укладення договору позивач продовжував проживати у будинку. Також звертає увагу суду на те, що однією з підстав звернення до суду з зазначеним позовом у серпні 2018 року є виникнення неприязних відносин між позивачем та відповідачами. Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів порушення нотаріусом вимог статті 44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін. На підставі вищевикладеного просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав. При цьому пояснив, що він разом зі своєю дружиною проживають в будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , який йому подарував його батько. За життя батько надав довіреність його дружині, яка від його імені уклала з ним (позивачем) договір дарування. Вони з дружиною мають двох дітей: доньку та сина. Наразі син проживає разом з ними. У них з сином гарні стосунки, а з донькою ні. У 2018-2019 році донька ОСОБА_2 запропонувала йому подарувати їй будинок та пообіцяла, що буде допомагати їм з дружиною, але обдурила їх. Вони не укладали договір утримання, щоб донька дивилась за ними, домовленість була «на словах». Одного дня вони приїхали до нотаріуса, він поїхав добровільно, ні з ким не радився. Він не розумів, що підписує. У день укладення договору дарування, вони зайшли з дружиною до нотаріуса, там йому сказали поставити підпис та чекати на вулиці. Він не читав договір, який підписав. Нотаріус також не давала йому договір для того, щоб він його прочитав. Вони з дружиною весь час сиділи на лавці на вулиці. Донька йому повідомила, що будемо робити договір дарування. Після підписання договору нотаріус повідомила йому, що донька є власником будинку. Після того, як він подарував будинок та земельну ділянку доньці, вона продала город. Донька обіцяла, що буде їм з дружиною допомагати, натомість вони зламали усі меблі в будинку, розбили плитку, усе почорніло та почало гнити, впала стеля. Донька обманним шляхом зареєструвала усіх у будинку. Чоловік доньки сказав йому, що вижене його з будинку, а тому він змушений був звернутись з даним позовом до суду.

Представник позивача ОСОБА_12 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, але подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути, з урахуванням зазначеного у відзиві на позов, за її відсутності у зв`язку з поганим самопочуттям та перенесеною хворобою.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до судового засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча повідомлялись про день слухання справи належним чином.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. до судового засідання не з`явилась, але направила до суду пояснення щодо позову, в якому просила розглянути справу без її участі та у задоволенні позову відмовити. При цьому вказала, що з позовними вимогами не погоджується, оскільки договір дарування вчинено у письмовій формі, зокрема, позивач своїм підписом підтвердив, що укладання договору відповідає його інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Свідчать, що текст цього документу сторонами уважно прочитаний, жодних технічних, логічних помилок не виявлено. Договір підписано сторонами у її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, також належність ОСОБА_1 житлового будинку перевірено. Перед посвідченням договорів дарування сторонам роз`яснювалось про можливі варіанти переходу права власності на майно, зокрема шляхом укладення договору довічного утримання, спадкового договору, та роз`яснювались правові наслідки договору дарування. Позивач наполягав на укладанні саме договору дарування. Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів порушення нотаріусом вимог статті 44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Гуменюк А.М. до судового засідання не з`явився, але направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, приймаючи до уваги письмове пояснення та заяву третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д. 11.07.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 4321, позивачу ОСОБА_1 належав житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , під номером один (а.с.21-22).

11.12.2018 року позивач ОСОБА_1 подарував вказаний житловий будинок з надвірними спорудами, а також земельну ділянку площею 0,1420 га, на який він розташований, відповідачці ОСОБА_2 , про що державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. посвідчені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які зареєстровані в реєстрі за № № 1-2343 та 1-2344. (а.с.23-25, 179-182).

01.03.2021 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Гуменюком А.М. 01.03.2021 року та зареєстрований в реєстрі за № 233, відповідно до якого продавець ОСОБА_2 передала у власність (продала), а покупець ОСОБА_3 прийняв у власність (купив) належну продавцю земельну ділянку, площею 0,0654 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.199-200).

Як вбачається з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 313281298 від 25.10.2022 року та № 313059015 від 21.10.2022 року відповідачка ОСОБА_2 є власницею житлового будинку, загальною площею 74,8 кв.м, житловою площею 32,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: літньою кухнею, погрібом, гаражем, цистерною, огородженням, а також земельної ділянки, площею 0,0766 га, кадастровий номер :02:001:0678, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,0654 га, кадастровий номер :02:001:0679, що розташована за цією ж адресою (а.с.17, 18-19).

Так, відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У той же час за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи вищевикладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних, допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла, як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірному будинку після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15, від 16.03.2016 року у справі № 6-93цс16; від 27.04.2016 року у справі № 6-372цс16.

26.10.2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 947/32485/20, провадження № 61-7209св22, досліджував питання щодо помилки про природу правочину, як підставу для визнання його недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Згідно з договором дарування житлового будинку від 11.12.2018 року, посвідченим державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-2343, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

У пунктах 6-9 даного договору дарування зазначено, що сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Згідно з договором дарування земельної ділянки від 11.12.2018 року, посвідченим державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-2344, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1420 га, кадастровий номер :02:001:00257, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У пункті 9 вказаного договору дарування вказано, що дарувальник та обдаровувана стверджують, що: у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, своїх права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман, чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; догові укладається на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору.

Окрім цього, і в договорі дарування житлового будинку, і в договору дарування земельної ділянки сторони засвідчили, що тексти цих документів ними уважно прочитаний, жодних технічних, логічних помилок не виявлено.

Приписами частини першої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що при укладенні оспорюваних договорів дарування від 11.12.2018 року він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання, зокрема, договору дарування житлового будинку недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем.

Так, судом встановлено, що на момент укладення договорів дарування позивач був у віці 67 років, хронічних захворювань не мав, доказів того, що його фізичний та психічний стани не дозволяли об`єктивно оцінювати наслідки вчиненого правочину не надав.

Позивач власноручно виконав підпис у договорах дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус визначився щодо його волі, роз`яснив зміст договору та наслідки укладення договору дарування.

При цьому, доводи позивача про те, що нотаріус не дала прочитати йому текст спірних договорів дарування є безпідставними.

Суд наголошує, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття останнім фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Неприязні стосунки позивача з відповідачкою на час звернення до суду з позовом не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення ним правочинів у 2018 році.

Неприязні стосунки між позивачем та його сином, які виникли до укладення оспорюваного правочину, що, на думку суду, слугувало мотивом вчинення позивачем оспорюваного правочину, правового значення не мають та жодним чином не впливають на недійсність договорів дарування.

За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів.

Доводи позивача про те, що в результаті дій відповідачки будинок знаходиться у поганому стані, а чоловік відповідачки погрожує йому виселенням є голослівними, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача. Більш того, як пояснила відповідачка у відзиві на позовну заяву і сам позивач це підтвердив, відповідачка з чоловіком проживають в орендованій квартирі, тоді як наразі з позивачем проживає його син.

Так само суд не приймає до уваги твердження відповідачки про те, що грошові кошти, які вони з родиною отримали від продажу своєї квартири пішли, зокрема, на ремонт будинку, оскільки відповідних доказів суду не надано.

Проживання позивача у житловому будинку після укладення договору дарування та відповідно сплата ним комунальних послуг не є безумовною підставою для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, він помилився щодо природи правочину. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.03.2019 року у справі № 697/654/16-ц (провадження № 61-17458св18), від 03.02.2022 року у справі № 520/8118/17 (провадження № 61-10855св21).

Окрім того, уклавши оспорюваний правочин 11.12.2018 року, позивач звернувся до суду лише у листопаді 2022 року, тобто майже через чотири роки, а до цього достовірно знав та погоджувався з тим, що відповідачка є власницею житлового будинку та земельної ділянки, що підтвердив в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що позов в частині визнання недійсним оспорюваного договору дарування задоволенню не підлягає, не підлягають і задоволенню похідні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Щодо заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 05.12.2022 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки судом ухвалено рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд, виходячи з положень частини дев`ятої статті 158 ЦПК України, дійшов висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 30.01.2023 року позивачу ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 5118 грн до ухвалення рішення по справі.

Враховуючи, що позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення, а в задоволенні позовних вимог у даній справі відмовлено, з позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 5118 грн в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 202-204, 215, 229, 626-628, 717-722, 727-728, 744 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 158, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Гуменюк Андрій Миколайович, про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Скасувати арешт, накладений ухвалою суду від 05.12.2022 року, з нерухомого майна, а саме:

-житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами: літньою кухнею, погрібом, гаражем, цистерною та огородженням, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

-земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер :02:001:0678, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

-земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер :02:001:0679, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 .

Скасувати заборону іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вищевказаного нерухомого майна.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 5118 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 30.09.2024 року.

Суддя Л.О. Пендюра