ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1026/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Тернополі цивільну справу №607/20956/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року, постановлену суддею Кунець Н.Р., повний текст якої складено 30 вересня 2024 року, про передачу на розгляд іншого суду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

26.09.2024 ОСОБА_3 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачка посилалася на те, що з 15.10.2005 року перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому народилося двоє дітей донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, шлюб існує лише формально, а тому його слід розірвати. Зазначила, що вона з відповідачем зареєстрована в м.Одесі, однак фактично проживає в м.Тернополі, де взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Звертаючись із даним позовом до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позивачка посилалася на ч.2 ст.28 ЦПК України, яка передбачає, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти. Відтак, оскільки фактичним місцем проживання її та неповнолітніх дітей, які перебувають на її утриманні, є м.Тернопіль, позивачка вважає, що нею дотримано правил територіальної підсудності.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.09.2024 дану цивільну справу передано на розгляд Приморського районного суду м.Одеси (вул.Балківська, 33, м.Одеса, Одеська область, 65029).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 подала на неї апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зокрема зазначає, що згідно ч.1 ст.5 Закону від 20.10.2014 №1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону і такого ж висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 29.07.2019 у справі №409/2636/17, де останній вказує, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав, свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі ст.5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті цього Закону.

Також вказує, що у постанові Верховного Суду у справі №554/7669/21 від 24.06.2024, на яку посилається суд першої інстанції, висловлена позиція у контексті підсудності справи у разі наявності у позивача виключно договору оренди на підтвердження місця проживання/перебування та не стосується доводів щодо підсудності справи за наявності довідки ВПО, в якій чітко вказано зареєстроване місце проживання/перебування позивача та неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, передбачену п.9 ч.1 ст.353 ЦПК України про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Направляючи справу за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси суд першої інстанції виходив з того, що хоча фактичним місцем проживання позивачки ОСОБА_3 є м.Тернопіль, у якому органами соціального захисту населення остання взята на облік, як внутрішньо переміщена особа, однак місцем її реєстрації залишається м.Одеса, а тому в силу вимог ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

З вказаним висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлені наступні обставини.

26.09.2024 року до Тернопільського міськрайонного суду поступила позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

27.09.2024, у відповідності до ч.8 ст.187 ЦПК України судом першої інстанції за допомогою засобів підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» було сформовано запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 .

Згідно із інформацією №813805 та №813808 від 27.09.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, наданої на запит суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Звертаючись з позовом до суду, позивачкою було долучено до позовної заяви, серед іншого, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.08.2022 за №6117-, №6117-, №6117-, згідно з якими позивачка ОСОБА_3 та її неповнолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживають у АДРЕСА_2 , а зареєстроване місце проживання у них АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.

Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.

Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.

Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.

Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (стаття 27 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

У пункті 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, який набрав чинності 14.03.2022, передбачено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі, коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих російською федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.

Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

До такого висновку у своїй постанові від 24.06.2024 дійшов Верховний Суд у справі №554/7669/21, на яку вірно послався і суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що у вказаній вище справі Верховний Суд такого висновку дійшов лише у контексті наданого позивачем договору оренди житла та в межах обставин щодо конкретної справи є, на думку колегії суддів, необґрунтованими, оскільки передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування частини першої статті 28 ЦПК України, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2022 у справі № 556/1395/21 (провадження № 61-3887св22), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 у справі №161/1246/18 (провадження № 61-35403св18)) щодо визначення підсудності за фактичним місцем проживання або перебування позивача, відмінним від зареєстрованого.

Тобто, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у вказаній постанові зробила правовий висновок, який полягає у вирішенні питання щодо положень частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України, зазначивши при цьому те, що в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи та надав вірну оцінку доказам, а також нормам ЦПК України, застосувавши при цьому релевантну практику Верховного Суду що спірного питання.

Доводи про те, що долучені позивачкою довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб свідчать про право у відповідності до вимог ч.2 ст.28 ЦПК України звертатися до суду першої інстанції за місцем фактичного проживання є необґрунтованими та спростовуються наведеними вище положенням Закону та висновком Верховного Суду, при цьому з вказаних довідок вбачається, що позивачка та її діти зареєстровані в м.Одеса.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилається на висновок Верховного Суду, зроблений ним у своїй постанові від 29.07.2019 у справі №409/2636/17, де останній вказує, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав, свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі ст.5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті цього Закону, однак не свідчить про місце реєстрації, як того вимагає ч.2 ст. 28 ЦПК України.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2024 року є законною та обґрунтованою.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2024 року.

Головуючий

Судді