УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 569/162/22

провадження № 61-15300ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Рівнеобленерго» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи,

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ПрАТ «Рівнеобленерго» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті особи у розмірі 1 200 000,00 грн, по 400 000,00 грн кожному.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2024 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року, позов задоволено частково. Стягнено з ПрАТ «Рівнеобленерго» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану у зв`язку зі смертю його сина - ОСОБА_4 на виробництві в розмірі 80 000,00 грн. Стягнено з ПрАТ «Рівнеобленерго» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану у зв`язку зі смертю її сина - ОСОБА_4 на виробництві в розмірі 80 000,00 грн. Стягнено з ПрАТ «Рівнеобленерго» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану у зв`язку зі смертю її чоловіка - ОСОБА_4 на виробництві в розмірі 80 000,00 грн. Стягнено з ПрАТ «Рівнеобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 2 400,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачі зазнали моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати сина/чоловіка, однак, врахувавши відсутність вини відповідача, порушення загиблим вимог робочої інструкції та виконання ним роботи у нетверезому стані, виходячи з принципу розумності і справедливості, визначив моральну шкоду не у заявленому розмірі.

18 листопада 2024 року ОСОБА_5 , який діє від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у зазначеній вище справі.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявники у касаційній скарзі зазначають, що суди в оскаржуваних рішеннях мали застосувати висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19, постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 174/181/20, від 22 березня 2023 року у справі № 185/9330/21.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що ОСОБА_4 з 18 вересня 2018 року працював у ПрАТ «Рівнеобленерго» Радивилівської бригади - електрослюсарем з ремонту устаткування розподільних пристроїв згідно наказу від 17 вересня 2018 року № 993-к.

25 березня 2020 року близько 16 год. 43 хв. під час виконання трудових обов`язків на території підстанції 35/10 кВ «Радивилів» ПрАТ «Рівнеобленерго» за адресою: АДРЕСА_1 , стався нещасний випадок на виробництві з електрослюсарем з ремонту устаткування розподільчих пристроїв 4 розряду служби підстанції - ОСОБА_4 , який від ураження електричним струмом загинув.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 26 березня 2020 року № 30, яке видане КЗ «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради смерть ОСОБА_4 настала на території Радивилівського РЕМ ПрАТ «Рівнеобленерго». У лікарському свідоцтві вказано, що причиною смерті є ураження технічним електричним струмом.

Для розслідування нещасного випадку на виробництві наказом від 27 березня 2020 року № 427 Управлінням Держпраці у Рівненській області створено комісію.

За результатами проведеного спеціального розслідування нещасного випадку із смертельним наслідком складений акт форми Н-1/П від 17 квітня 2020 року про проведення спеціального розслідування нещасного випадку із смертельним наслідком, що стався 25 березня 2020 року, близько 16 год. 43 хв. в ПрАТ «Рівнеобленерго» без підпорядкування.

Відповідно до висновку комісії нещасний випадок із ОСОБА_4 електрослюсарем з ремонту устаткування розподільчих пристроїв 4 розряду служби підстанції ПрАТ «Рівнеобленерго» стався при виконанні потерпілим трудових (посадових) обов`язків за режимом роботи підприємства в стані легкого ступеня алкогольного сп`яніння. Нещасний випадок, що стався із загиблим, комісією визнано таким, що пов`язаний з виробництвом.

У розділі 5 акта про нещасний випадок Н-1/П зазначено, що основною причиною настання нещасного випадку є технічна: конструктивні недоліки, недосконалість, недостатня надійність засобів виробництва (висновок експертів № 02.30/18.56-35.13).

У пункті 8.3 акта зазначено, що електрослюсар з ремонту устаткування розподільних пристроїв ОСОБА_4 перед початком роботи не перевірив справність пристроїв, а саме невідповідність контактного вводу на прохідній ізоляції фази «В» заводській будові заводу виготовлювача; перебував на території підприємства у робочий час в нетверезому стані.

Згідно із висновком експертів № 02.30/18.56-35.13 конструктивні відмінності між контактами виводів прохідних ізоляторів фази «А», фази «В», фази «С» ШР та визначено, що відсутня заводська контр шайба на прохідному ізоляторі фази «В», що не відповідає заводській будові заводу виготовлювача. Проаналізовано стан організації проведення ремонтів та технічного обслуговування обладнання комірки № 2 КРУ-10 підстанції 35/10 «Радивилів», виконувалися відповідно ПБЕЕ.

Відповідно до статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладено на власника або на уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Проте умови виникнення зобов`язання з відшкодування моральної шкоди визначені у статті 1167 ЦК України.

Таким чином, вирішення питання про наявність правових підстав для компенсації моральної шкоди у разі смерті фізичної особи має здійснюватися на підставі статті 1167 ЦК України.

Такого правового висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19 (провадження № 61-21511сво19).

Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, повно та всебічно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на ПрАТ «Рівнеобленерго» обов`язку по відшкодуванню позивачам завданої моральної шкоди.

При цьому слід зазначити, що порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівника не може бути підставою для відмови у задоволенні позову його рідних про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи від нещасного випадку, що стався на виробництві, оскільки такі дії загиблого підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди (постанови Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 174/181/20 (провадження № 61-4648св22), від 18 січня 2023 року у справі № 206/3460/21 (провадження № 61-4321св22)).

Визначаючи розмір моральної шкоди, судами враховано вищевказані обставини, характер та обсяг душевних страждань позивачів у зв`язку зі смертю близької людини, погіршення стану їх здоров`я внаслідок пережитого стресу та зміну звичного способу життя.

При цьому суди виходили із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 травня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Рівнеобленерго» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров