ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/1776/24
Головуючий в 1-й інстанції Наумова І.Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Полякова О.З., Трофимової Д.А.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Абдуллазаде Ламії Рагіб кизи на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року заявниця звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з даною заявою, в порядку окремого провадження, яку обґрунтовує наступним. ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 ) була близькою подругою ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 ) з якою познайомилася ще у 1996 році, коли почали працювати разом у Національному заповіднику «Хортиця». ОСОБА_2 ніколи не була заміжня та в неї не було своїх дітей, та будь яких родичів, вона була одинока, та постійно спілкувалася з сім`єю ОСОБА_1 . Оскільки ОСОБА_2 була одинокою людиною, часто хворіла, тому десь з 2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали мешкати разом. Вони були як сестри і підтримували одна одну. Заявниця мала з ОСОБА_2 спільні витрати, вела спільний бюджет, готувала, прибирала, купувала майно для спільного користування, брала участь у витратах на утримання житла, його ремонт. Задовго до смерті, а саме 15 лютого 2008 року ОСОБА_2 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яким заповіла належне їй на праві власності житло за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 . Коли гр. ОСОБА_2 померла ОСОБА_1 її поховала за свої кошти, витрати на поховання склади 28 480 гри. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 (на підставі заповіту оформлено право власності за гр. ОСОБА_1 ) та грошових вкладів з відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні в банківських установах України. Заявниця зазначає, що є спадкоємцем 4-ї черги, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю більше як п`ять років до часу відкриття спадщини, прийняла спадщину, оскільки попередніх черг у померлої немає. При зверненні до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, а саме грошових вкладів з відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні в банківських установах України, їй було відмовлено та роз`яснено її право звернутися до суду для встановлення факту проживання з спадкодавцем однією сім`єю, оскільки іншим чином встановити факт спільного проживання не можливо.

На підставі вищевикладеного заявниця просила суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2016 року по день смерті ОСОБА_2 .

РішеннямКомунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2024 року, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

Не погоджуючись з рішеннями суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Абдуллазаде Ламії Рагіб кизи подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні вимог заяви у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням не проживання останніх на час відкриття спадщини. Заявником надано належні і достатні докази на підтвердження своїх вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 .

За життя ОСОБА_2 , а саме, 15.02.2008 р. залишила заповіт, яким заповіла належну їй квартиру заявниці. Інших засвідчених заповітів, спадкових договорів ОСОБА_2 не складала, що підтверджується копією її спадкової справи.

З копії спадкової справи вбачається, що 10.05.2023 р. заявниця звернулася до Четвертої Запорізької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_4 . заявниця подала до зазначеної вище нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 , у вигляді вкладів в банківських установах, як спадкоємиця четвертої черги.

Відповідно до відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради на запит державного нотаріуса, на час смерті ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею на день смерті зареєстровані особи відсутні.

Відповідно до копії паспорту заявниці, поданої державному нотаріусу, вона з 28.09.2021 р. не мала зареєстрованого місця проживання. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, наданого заявницею, остання з 03.11.2023 р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами перевірки державним нотаріусом в реєстрі актів цивільного стану, встановлено, що в даному реєстрі, окрім актового запису про смерть ОСОБА_2 , інші актові записи відсутні.

01.11.2023 р. державним нотаріусом видане свідоцтво про право ОСОБА_1 на спадщину за заповітом, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 , у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Листом державного нотаріуса заявниці роз`яснено, що нею не надано документу на підтвердження, що вона мешкала сім`єю зі спадкодавицею ОСОБА_2 , протягом 5 років до її смерті.

З наданих копій договору №79, укладеного заявницею з ФОП ОСОБА_3 ; витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про реєстрацію ФОП ОСОБА_3 ; свідоцтва про поховання, виданого останнім заявниці; квитанції до прибуткового ордеру №79 про сплату заявницею коштів за організацію поховання ОСОБА_2 ; довідки про одержання заявницею праху ОСОБА_2 , вбачається, що організація поховання ОСОБА_2 здійснювалося за рахунок заявниці.

Заявницею надані копії фотографій, на яких зображені заявниця та ОСОБА_2 під час спільної роботи, дозвілля, оскільки з пояснень заявниці вбачається, що вони були колегами та подругами.

Заявницею надані письмові пояснення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з приводу обставин, заявлених в заяві заявниці. Суд першої інстанції, вважав дані письмові пояснення не достовірними доказами у справі, оскільки заявницею не заявлялося клопотання про їх допит в судовому засіданні в якості свідків. Останні не допитувалися безпосередньо судом, з відібранням присяги свідка та попередження про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384 КК України

Оцінивши досліджені докази та встановлені на їх підставі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, про недоведеність заявницею факту проживання нею однією сім`єю із ОСОБА_2 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини після смерті останньої. Так, з матеріалів справи вбачається, що місце проживання заявниці та ОСОБА_2 було зареєстровано за різними адресами. Між заявницею та ОСОБА_2 , які окрім робочих відносин як між колегами, існували тривалі дружні відносини, останні проводили разом дозвілля, мали довірливі стосунки внаслідок яких ОСОБА_2 навіть заповіла належну їй квартиру заявниці, а остання організувала та оплатила поховання ОСОБА_2 . При цьому заявницею не надано належних, достовірних доказів на підтвердження заявлених нею вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зауважувала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки заявником не надано достатніх і достовірних доказів на підтвердження факту її спільного проживання із спадкодавицею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Абдуллазаде Ламії Рагіб кизи залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 жовтня 2024 року.

Судді: С. В. Кухар

О.З. Поляков

Д.А. Трофимова