Справа № 146/572/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2024 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ремізової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу, виданого Томашпільським районним судом Вінницької області від 16 квітня 2024 року, у судовій справі № 146/572/24 таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу у справі №146/572/24 від 16 квітня 2024 року.

Заяву обґрунтовує тим, що 16 квітня 2024 року Томашпільським районним судом Вінницької області винесено вищезазначений судовий наказ, згідно якого наказано стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Вважає, що вказаний судовий наказ не підлягає виконанню повністю з підстав наведених в даній заяві, а саме з факту сім`ї, що складається з чоловіка ОСОБА_1 , дружини ОСОБА_2 та спільної дитини ОСОБА_3 , які разом проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки; спільна дитина, ОСОБА_3 , ніколи не проживав з стягувачем, стягувач, боржник та спільна диттина проживають однією сім`єю; ОСОБА_1 завжди і постійно приймає участь у вихованні та утриманні своєї дитини. Проживання дитини разом із заявницею та боржником, повне утримання ними своєї дитини в силу закону, а саме ст.ст. 180, 181 СК України, виключає наявність у боржника обов`язку сплачувати на користь стягувача аліменти на утримання цієї ж дитини. Стягнення аліментів на підставі судового наказу в примусовому порядку на утримання дитини, яка і так ним утримується до теперішнього часу, не відповідає принципам законності та справедливості.

19 червня 2024 року від представника стягувача ОСОБА_2 адвоката Піпка А.М. надійшло заперечення на заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Зазначено, що вимоги заяви ОСОБА_1 є незаконними і необгрунтованими. Боржник приховує від суду ту обставину, що 26 квітня 2024 року він вже звертався до суду із заявою про скасування оскаржуваного судового наказу, однак вимоги даної заяви полягали у скасуванні даного судового наказу в частині витрат на правничу допомогу адвоката, а вимоги щодо скасування в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 взагалі не оскаржувались, тим самим він погодився із законістю судового наказу в частині, яка не оскаржувалась. ОСОБА_3 не надано до суду належних та допустимих доказів того, що він спільно проживає із ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 . Не доведено, що у спірних правовідносинах наявні обставини відсутності обов`язку сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 . Вважає, що відсутні підстави, передбачені ч.2 ст. 432 ЦПК України для задоволенння заяви боржника про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язання ОСОБА_3 за оскаржуваним судовим наказом, який набрав законної сили, а у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання. Просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3

1 липня 2024 року заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про слухання справи, однак, 24 червня 2024 року під час розгляду даної справи, ОСОБА_1 суду пояснив, що зі стягувачем він перебував у шлюбі з 2011 року. У них є спільний син ОСОБА_3 . Всі разом вони проживають за адресою в АДРЕСА_1 . Він разом із дружиною збирають дитину разом до школи та він її автомобілем зранку відвозить. Здійснює забезпечення базових потреб дитини в харчуванні, одязі, засобів гігієни. Приймає участь в питаннях стану здоров`я та лікування сина. Просить визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, оскільки обставини постійного проживання дитини разом з матір`ю та батьком, свідчить про відсутність у стягувача суб`єктивного права вимоги стягнення аліментів з нього. Просив заяву задоволити.

1 липня 2024 року ОСОБА_2 і її представник ОСОБА_4 до суду не з`явились, однак у попередньому судовому засіданні висловили свою позицію.

Стягувач ОСОБА_2 просила в задоволенні заяви відмовити. Наголосила, що судовий наказ про стягнення аліментів боржник не оскаржував, а оскаржував в частині витрат на правничу допомогу адвоката.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в задоволенні заяви просив відмовити, оскільки вимоги заяви є незаконними та необгрунтованими. Підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом. Відсутність передбачених ч.2 ст. 432 ЦПК України, підстав для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язання ОСОБА_1 за оскаржуваним судовим наказом, який набрав законної сили, а у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що Томашпільським районним судом Вінницької області від 16 квітня 2024 року у цивільній справі №146/572/24 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_3 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з дня подачі заяви до суду, а саме з 15 квітня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

Так, за змістом гл. 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання та не ставиться в залежність а ні від розірвання шлюбу, а ні від перебування в фактичних шлюбних відносинах.

За загальним правилом способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч.1 ст.181 СК України). Проте СК України містить й виключення із цього правила, передбачені на випадок коли такої домовленості сторони не змогли досягнути, а саме: «за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина» (ч.3 ст.181 СК України). Тобто, виходячи з того, що у разі недостатності чи то неналежного виконання батьком дитини свого аліментного обов`язку в добровільному порядку, мати дитини має право забезпечити матеріальні умови існування дітей таким чином, щоб гарантував їй певну юридичну визначеність, стабільність та можливість примусового забезпечення надходжень, - шляхом отримання відповідного рішення суду. Звідси можна зробити висновок, що право на звернення до суду та отримання рішення про стягнення аліментів є безумовним та не обмежене в тому числі й перебуванням у зареєстрованому шлюбі чи то фактичним проживанням в одному помешканні. Положенням СК України про право на звернення до суду за отриманням рішення про стягнення аліментів законодавцем якраз передбачені на той випадок, коли батько дитини неналежним чином виконує власні обов`язки з утримання дитини. За приписами ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Тобто, обов`язку виконання судового рішення, що набрало законної сили, так само не ставиться в передумову волевиявлення боржника та він (обов`язок виконання рішення суду) не залежить від того чи розірвано шлюб між сторонами та чи проживають вони окремо.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому ст.ст.432, 435 цього Кодексу.

Згідно з ч.1, 2 ст.432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як випливає із змісту узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015 року, наведені в ст. 432 ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Під іншими причинами, за роз`ясненнями згаданого узагальнення, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, тому наведеними положеннями Основного Закону України встановлено обов`язковість до виконання судових рішень.

Виняток з цього правила становлять перелічені в ст. 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа, або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Разом з тим, із заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів не вбачається, що судовий наказ видано помилково або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою, а також не наведено інших причин, які давали би суду підстави визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного.

Так, стягувач ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 на її корить витрати на правничу допомогу адвоката і транспортні витрати в загальному розмірі 8586,10 грн.

На підтвердження витрат на правову допомогу стягувачем ОСОБА_2 надано розрахунки часу витраченого на надання правничої допомоги, виконаних адвокатом Піпко А.М. та здійснення ним витрат, необхіднихї для розгляду справи №21/06/24/3Р від 21 червня 2024 року, № 24/06/244Р від 24 червня 2024 року; акти приймання -передачі наданих послуг № 3 від 21 червня 2024 року та № 4 від 24 червня 2024 року; ордер на підстаі договору про надання правової допомоги від 13 березня 2024 року.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача, 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставах поданих сторонами доказів.

Розглянувши матеріали справи, суд зробив висновок, що заявлений стягувачем розмір витрат на правничу допомогу не є співмірним у розмірі 8586,10 грн з обсягом наданих послуг адвоката, а тому на думку суду, розмір таких витрат має бути відшкодовано у сумі 4000 грн.

Керуючись ст.ст.137, 173, 432 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу, виданого Томашпільським районним судом Вінницької області від 16 квітня 2024 року, у судовій справі № 146/572/24 таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати за надання правової допомоги в сумі 4000, 00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок).

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення.

Повний текст ухвали виготовлено 8 липня 2024 року.

Суддя: І.В. Скаковська