ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3911/23 Головуючий суддя І інстанції Вікторов В. В.
Провадження № 22-ц/818/1699/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Череватенко Ірини Миколаївни на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна в якій просила встановити факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , з січня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог заявник покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/2 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 , є її дочка ОСОБА_1 , заявниця по цій справі, та онука, ОСОБА_2 , зацікавлена особа у справі. З початку 2007 року ОСОБА_3 з огляду на медичні діагнози й необхідність лікування й догляду разом з всіма необхідними речами переїхала проживати зі своєю донькою, заявницею ОСОБА_1 , до будинку заявниці за адресою: АДРЕСА_1 , фактично вони почала проживати однією сім`єю. 13.06.2023 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до приватного нотаріуса ХМНО Рибкіної О.М., однак 13 серпня 2023 року, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснила про необхідність звернення до суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Представниця ОСОБА_1 адвокат Череватенко І.М. в апеляційній скарзі покликається на порушення норм матеріального та процесуального права та просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивовано тим, що судом не було враховано положення ч.1 ст.82 ЦПК України про те, що не підлягають доказуванню обставини, які визнаються учасниками справи. Вказує, що враховуючи визнання усіма учасниками справи факту постійного проживання ОСОБА_1 разом з її матір`ю ОСОБА_3 з січня 2007 року по день смерті останньої, суд мав вважати цю обставину такою, що не підлягає доказуванню, отже суд не міг відмовити в задоволенні заяви через недоведеність такої обставини.

Вважає, що зазначення суду про недостатність письмового доказу, медичної довідки, для підтвердження фактів спільного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_3 і ведення ними спільного господарства - є помилковим.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці ОСОБА_1 адвоката Череватенко І.М., за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення: 1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви. позову суд не взяв до уваги письмові показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , оскільки останні не були допитані безпосередньо в судовому засіданні. Вказано, що надання заявником спадкодавцю допомоги при житті та здійснення її поховання не свідчить про постійне проживання разом із нею.

Суд вважає, що виключно лише письмового доказу медичної довідки, недостатньо для підтвердження фактів спільного проживання ОСОБА_6 зі спадкодавцем ОСОБА_3 і ведення ними спільного господарства.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Відповідно до ст.2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першої та другої ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів:

а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем;

б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України).

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Отже, перелік допустимих доказів у даному випадку не є вичерпний, а визначається за критерієм достовірності.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Установлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 04.12.2021р. (а.с.13).

До складу спадщини після смерті ОСОБА_3 входить частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , де остання мала зареєстроване місце проживання.

Наявність спадкового майна підтверджена копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 25.01.1999 року Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради про те, що гр. ОСОБА_7 та члени її сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємицею майна після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 перейшла у власність її доньки спадкодавцю ОСОБА_3 .

Єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є її донька ОСОБА_1 . Спадкоємцем четвертої черги є її онука ОСОБА_2 .

Заявниця у визначений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини не звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Приватним нотаріусом ХМНО Рибкіною О. М. на звернення ОСОБА_1 від 13.06.2023 року було надано роз`яснення щодо порядку оформлення спадщини, зокрема було роз`яснено, що спадкоємець у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини може звернутися до суду із заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 956 від 03.12.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 померла вдома у заявниці ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки КНП «Міська поліклініка №24» Харківської міської ради від 14.06.2023 року №594/0/520/23 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , за життя фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 , згідно медичної документації знаходилась під наглядом фахівців цієї поліклініки, також уклала декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу.

Згадана довідка узгоджується з твердженнями заявниці про те, що тривалий час її мати ОСОБА_3 важко хворіла та потребувала постійного догляду, у зв`язку з чим з початку 2007 року остання переїхала додому до своєї доньки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де проживала до самої смерті.

Витрати, пов`язані з похованням матері, повністю понесла позивач ОСОБА_1 , що також є підтвердженням їх близьких стосунків, коли мати заявниці була жива.

Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією щодо встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього, що підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав.

Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

Згідно з ч. 3ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК).

Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття.

В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1ст. 1269 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.

Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини.

Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13).

Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком.

У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Відповідно дост.89 ЦПК України суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявницею ОСОБА_3 надано письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , які підтверджують, що ОСОБА_3 у період з 2007 по 2021 р.р. постійно проживала разом з донькою та онукою за адресою: АДРЕСА_1 , хворіла та потребувала постійного піклування, яке отримувала від доньки, заявниці ОСОБА_1

З порушенням п. 2 ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд першої інстанції не навів обґрунтованих мотивів, з яких він відхилив вищевказані письмові пояснення.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Всупереч вимог ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно не дослідив наявні справі докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують факт постійного проживання заявниці разом з матір`ю на день смерті останньої впродовж вказаного у заяві строку. Наявні у справі докази узгоджуються між собою, є достатніми у своїй сукупності для встановлення заявленого юридичного факту та нічим у матеріалах справи не спростовуються. Тому, у суду не було обґрунтованих підстав виснувати про недоведеність цією заяви. У разі необхідності суд не був позбавлений відповідно до змісту ч. 5 ст. 12 ЦПК України з огляду на конкретні обставини справи, її складність та обсяг наданих доказів, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження роз`яснити заявниці її обов`язки щодо доказування та у разі обґрунтованих сумнівів у достовірності письмових показів вирішити питання щодо виклику осіб, які складали ці докази, для допиту в якості свідків тощо, ч. 3 ст. 274, п. 8 ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Отже, матеріалами справи факт проживання ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 впродовж зазначеного у заяві строку є доведений, доводи скарги знайшли своє підтвердження, а тому апеляційний суд приходить до висновку що право позивача на спадкування має бути захищений шляхом визнання юридичного факту та подальшому оформленню заявницею на його підставі своїх спадкових прав у позасудовому порядку.

Відповідно до п.2 ч.1ст.374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив вказані норми ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи та не застосував зазначені норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду повністю та ухвалює нове рішення про задоволення позову

Керуючись ст. ст.367,368,374,376,381,382,383,384,389,390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну представника ОСОБА_1 - адвоката Череватенко Ірини Миколаївни задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , разом з її матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , з січня 2007 року по день смерті останньої, за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 21 жовтня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук