Провадження № 2/369/158/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Бреус К.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки ОСОБА_1 , що належить на праві приватної власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом розташування земельної ділянки відповідно до державного акту про право власності на землю та абрису земельної ділянки кадастровий номер :01:012:5008, знесення самочинного збудованої прибудови; та закріплення в натурі меж земельної ділянки, зокрема:

- зобов'язати ОСОБА_3 знести (демонтувати) самочинно (незаконно) збудовану прибудову до житлового будинку АДРЕСА_2 , яка розташована на земельній ділянці ОСОБА_1 , кадастровий номер :01:012:5008, привівши земельну ділянку у придатний до використання стан;

- зобов'язати ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку від її речей, устаткування та іншого сміття, яке розташоване на земельній ділянці ОСОБА_1 , кадастровий номер :01:012:5008;

- зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у встановленні огорожі на спільній межі земельних ділянок за кадастровим номером :01:012:5008 (яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , та закріплення в натурі меж земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1187 га, кадастровий номер :01:012:5008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . ( АДРЕСА_3 ). На зазначеній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, в якому проживає позивач. ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, що розташована по сусідству за адресою: АДРЕСА_2 . ( АДРЕСА_3 ), загальною площею 0,1291 га. Земельна ділянка позивача та земельна ділянка відповідача межують. При цьому, фактичні межі земельних ділянок не в повній мірі відповідають межам, встановленим в державних актах. Фактичний порядок користування земельними ділянками не в повній мірі відповідає правовстановлюючим документам. Має місце порушення права землекористування позивача. Житловий будинок з прибудовою, споруджений на земельній ділянці по АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_3 , заходить (накладається) на суміжну з нею земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:5008, яка належить позивачу на праві власності. Відповідно до Схеми встановлення меж фактичного землекористування земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 ; 108-А: 108-Б для ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , складеної сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_5 , площа накладання складає 0,0138 га. Позивач намагалась встановити огорожу по межі земельної ділянки, яка встановлена у державному акті та належить їй, проте, відповідач вчинила сварку з цього приводу, викликала працівників поліції, зламала стовпи, що мали бути опорою огорожі та витягнула і викинула межові знаки, встановлені сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_5 для позначення дійсних меж моєї земельної ділянки.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2020 року у складі судді Усатова Д.Д. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі.

У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_3 вказує на те, що згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку земельна ділянка кадастровий номер :01:012:5022 належить ОСОБА_6 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Площа земельної ділянки за вказаним кадастровим номером складає 0,1435 га. Тому, виникає питання, що позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача або ж невірно зазначений предмет позову. Позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту порушення прав та інтересів позивача, що полягало у самовільному зайнятті відповідачем частини земельної ділянки, яка належить позивачу, не доведено факту невідповідності розміру та площі земельних ділянок відповідно до наявних державних актів, не доведено накладання однієї земельної ділянки на іншу згідно документів та хронології отримання відповідних прав на земельні ділянки, які належать позивачу та відповідачу, оскільки позивач не заявляв клопотання про проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи по даній справі, що в свою чергу свідчить про недоведеність позовних вимог і є підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 578 від 08 жовтня 2021 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2021 року справу призначено судді Ковальчук Л.М.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно розпорядження в.о. керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дяченко В.В. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 257 від 28 вересня 2023 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 28 вересня 2023 року справу призначено судді Фінагеєвій І.О.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2023 року прийнято справу до провадження та призначено судове засідання.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Так, свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що їй відомо про те, що сусіди не можуть поділити землю. Між земельними ділянками позивача та відповідача до 2021 року була огорожа, яка встановлена ще років 30 назад. Приблизно у 2021 році позивач перенесла огорожу на землю відповідача, після чого у них почалися спори з приводу земельної ділянки. Будинок побудований приблизно у 50-их роках. Десь у 80-их роках відповідач добудувала до своєї частини будинку прибудову. Свідок проживає по сусідству з позивачем та відповідачем. Протягом останніх 7-8 років до того свідок часто приїздила до свекрухи та відповідача. Свідок являється кумою відповідача. Сам момент коли переставлялася сітка свідок не бачила, а бачила лише те, що сітка стояла не на своєму місці та зміщена у сторону земельної ділянки відповідача.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона являється рідною сестрою відповідача, а сусідкою позивача. Її земельна ділянка межує з земельними ділянками позивача та відповідача. Приблизно у 2021 році свідок вийшла на город і побачила, що позивач переставляє сітку в бік земельної ділянки відповідача. У позивача та відповідача виник конфлікт у зв`язку з цим.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що у 2013 році він приїхав на земельну ділянку відповідача у зв`язку з виникненням спору з сусідкою з метою відновлення меж земельної ділянки на місцевості. У процесі проведення робіт було виявлено невідповідність меж земельної ділянки відповідача правовстановлюючим документам в сторону зменшення земельної ділянки відповідача. Після початку війни свідок знову виїжджав до земельної ділянки відповідача та виявив, що нічого не змінилося. Огорожа позивача знаходиться на земельній ділянці відповідача. З 2013 року огорожа (сітка) не переміщалася.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 26 червня 2001 року ОСОБА_1 було видано державний акт про право приватної власності на землю на підставі рішення виконкому П. Борщагівської сільської ради народних депутатів від 27 грудня 1997 року, на земельну ділянку площею 0,1697 га за адресою АДРЕСА_3 (а.с.93, Т.1).

16 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до компетентних органів з заявою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на нову сформовану земельну ділянку площею 0,1187 га від спільної земельної ділянки площею 0,1697 га згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого 26 червня 2001 року (а.с.112, Т.1).

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1187 га, кадастровий номер :01:012:5008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 10 жовтня 2013 року (а.с.13, Т.1).

ОСОБА_1 являється власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 , частка 17/25, підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 11 грудня 2011 року (а.с.14, Т.1).

ОСОБА_3 являється власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 0,1291 га, цільове призначення обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю, виданим 09 червня 1999 року на підставі рішення виконкому П. Борщагівської сільської ради народних депутатів від 30 січня 1998 року (а.с.17, Т,1).

Рішенням Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради № 254 від 25 березня 2011 року присвоєно адреси частинам житлового будинку, який належить двом співвласникам гр. ОСОБА_3 - адресу АДРЕСА_2 та гр. ОСОБА_1 адресу АДРЕСА_1 (а.с.134, Т.1).

У відповіді на адвокатський запит ФОП ОСОБА_5 зазначив, що на підставі даних державного земельного кадастру відбувається накладення земельної ділянки ОСОБА_3 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:012:5008 ОСОБА_1 в розмірі 0,0138 га (а.с.151, Т.1).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 5 ЦК України в редакції, чинній на час звернення з позовом, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку 09 червня 1999 року. Станом на час отримання відповідачем у власність земельної ділянки був чинний ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР в редакції, чинній станом на час отримання державного акту ОСОБА_3 , та ст. 2 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

За змістом частини другої статті 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

За змістом частини першої статті 13 Закону України «Про власність» в редакції, чинній станом на час отримання державного акту ОСОБА_3 , об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Згідно з приписами частини першої статті 14 Закону України «Про власність» в цій же редакції громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

01 липня 2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України в редакції, чинній на час прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Станом на час отримання державного акту ОСОБА_3 підставою для виникнення права власності на земельну ділянку було отримання правовстановлюючого документа на право власності на таке нерухоме майна.

Отже, право власності на спірну земельну ділянку площею загальною площею 0,1291 га, цільове призначення обслуговування житлового будинку та господарських споруд виникло у відповідача 09 червня 1999 року.

Водночас, право власності на земельну ділянку площею 0,1187 га, кадастровий номер :01:012:5008, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 виникло у позивача ОСОБА_1 10 жовтня 2013 року.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про неможливість порушення права позивача ОСОБА_1 відповідачем, оскільки право власності на земельну ділянку у ОСОБА_3 виникло задовго до виникнення права власності ОСОБА_1 на суміжну земельну ділянку у 2013 році.

Крім того, у матеріалах справи міститься заява позивача про відсутність з її боку заперечень щодо блокування та надбудови другого поверху ОСОБА_3 .

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 319, 321, 331 ЦК України, ст. 86 ЦК УРСР, ст. 2, 12-14 Закону України «Про власність», ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 02 жовтня 2024 року.

Суддя: І. О. Фінагеєва