КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/10065/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючий - Євграфова Є. П. (суддя-доповідач),

судді - Желепа О. В., Нежура В. А.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Спасової Л. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Усатової І. А.

від 11 березня 2024 року

у цивільній справі № 760/4202/24 Солом`янського районного суду міста Києва

за заявою ОСОБА_2

про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації,

про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 .

В березні 2024 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення даного позову шляхом:

- визначення часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 за її місцем проживання: АДРЕСА_1 , щомісячно з 16:00 години кожної першої п`ятниці до 18:00 години кожної першої неділі та з 16:00 години кожної третьої п`ятниці до 18:00 години кожної третьої неділі без присутності батька;

- зобов?язання батька дитини - ОСОБА_1 , місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 , передавати малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його матері ОСОБА_2 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали та до набрання остаточного рішенням у справі законної сили.

Заява обґрунтована тим, що на час припинення шлюбних відносин позивачка проживала разом із сином ОСОБА_3 в квартирі батька відповідача, однак, згодом, відповідач примусово виселив їх із займаної квартири, після чого вона з дитиною тимчасово проживали разом з її батьками у м. Богуславі.

В подальшому, відповідач самостійно змінив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 та не дає позивачці можливості спілкуватись з сином, брати участі у його вихованні.

Дійти згоди щодо підтримання зв`язку з дитиною самостійно в позасудовому порядку сторонам не вдалось. Відповідач влаштував сина у школу закритого типу, де дитину їй також немає змоги побачити.

Водночас, позивач вказує, що має стійкі психоемоційні та соціальні зв`язки з сином, власними силами здійснювала та ресурсами забезпечувала виховання, догляд та утримання дитини.

На переконання позивача, саме такий графік не завадить організації життя дитини та одночасно забезпечить підтримку відносин між матір`ю та дитиною.

Посилаючись на викладене, просила задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Визначено час спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_3 з матір`ю - ОСОБА_2 за її місцем проживання: АДРЕСА_1 , щомісячно з 16:00 години кожної першої п`ятниці до 18:00 години кожної першої неділі та з 16:00 години кожної третьої п`ятниці до 18:00 години кожної третьої неділі без присутності батька.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Зазначає, що клопотання про забезпечення позову було розглянуто у відсутність відповідача, чим позбавлено останнього на висловлення своєї думки щодо забезпечення позову, внаслідок чого фактично ухвала суду про забезпечення позову була постановлена зі слів позивачки про те, що батько дитини перешкоджав у спілкуванні із сином.

Також зазначає, що в оскаржуваній ухвалі не вказано, які саме права сина суд захищає та які саме права сина будуть порушені в разі не забезпечення позову. Вважає, що суд не надав оцінки тому, що жодного належного доказу з боку позивачки, які б давали підстави для забезпечення позову, останньою суду надано не було, позивачкою повідомлялись суду неправдиві відомості, які є суперечливими.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Спасова Л. М. проти апеляційної скарги заперечила? вважаючи її безпідставною, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на її законність.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Спасової Л. М., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже у закріплений законодавчо спосіб, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

За змістом позовних вимог позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивачка вказувала, що відповідач самостійно змінив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 та не дає позивачці можливості спілкуватись з сином, брати участі у його вихованні, дійти згоди щодо підтримання зв`язку з дитиною самостійно в позасудовому порядку сторонам не вдалось. Окрім того, відповідач влаштував сина у школу закритого типу, де дитину їй також немає змоги побачити.

Разом з тим, позивач вказує, що має стійкі психоемоційні та соціальні зв`язки з сином, власними силами здійснювала та ресурсами забезпечувала виховання, догляд та утримання дитини. На переконання позивача, саме такий графік не завадить організації життя дитини та одночасно забезпечить підтримку відносин між матір`ю та дитиною.

Отже між сторонами виник реальний спір щодо визначення місця проживання сина.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанціївраховуючи інтереси дитини, її вік, виходив з того, що спілкування матері з малолітнім сином буде сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Оскільки відновлення відносин та емоційного контакту малолітнього сина з його матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю, суд дійшов висновку про те, що обраний вид забезпечення позову є співмірним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

При дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки воно є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб правового захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Отже, мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом встановлення зустрічей з дитиною протягом певного проміжку часу спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з матір`ю, спір по суті не вирішує. Тривалий розгляд справи без можливості спілкування дитини з матір`ю може ускладнити або зробити неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

У даній справі встановлено, що між позивачкою та відповідачем склалися стосунки, які позбавляють можливості позивачці регулярно спілкуватися з дитиною.

Факт окремого проживання матері і дитини не було спростовано стороною відповідача ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав про задоволення заяви про забезпечення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява про забезпечення позову була розглянута у відсутність відповідача, чим було порушено його процесуальне право на висловлення своєї думки, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки ч. 1 ст.153 ЦПК України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Доводи апеляційної скарги, щодо наявності Актів обстеження умов проживання дитини, у яких встановлено, що дитина сама виявила бажання проживати з батьком, колегіє суддів не приймаються до уваги, оскільки, відповідно до ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою обох батьків (згода дитини не вимагається) й питання місця проживання дитини стосується обґрунтованості позову та наявності/відсутності підстав його задоволення, які не досліджуються під час вирішення питання забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, щодо місця роботи позивачки до укладання шлюбу із відповідачем, колегією суддів відхиляються, як такі, що не стосуються сімейних відносин й питання участі матері у вихованні дитини на час розгляду справи.

Доводи щодо намірів позивачки вивезти сина за межі України є припущенням й висновків суду першої інстанції не спростовує.

Таким чином апеляційним судом не встановлено жодних обставин або неналежних чи допустимих доказів, які б унеможливили право матері на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про те, що спілкування матері з дитиною, перешкоджає нормальному розвитку дитини. Порушень прав відповідача, як батька неповнолітньої дитини, або обставин які негативно впливатимуть на дитину внаслідок встановлення запропонованого позивачем графіку побачень відповідач в апеляційній скарзі не навів й власного графіку не запропонував.

Оскільки доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування ухвали суду, не знайшли свого підтвердження, оскаржувана ухвала постановлена із дотриманням норм процесуального закону, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складений 10 липня 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

В. А. Нежура