Справа № 703/6146/23
11 листопада 2024 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Криви Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Крамної Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та скасування запису про державну реєстрацію, -
встановив:
13 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд: визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та скасувати запис державної реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційний номер № 8291861 від 08 листопада 2004 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрований реєстратором БТІ, а також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по оплаті судового збору та за надання правничої допомоги.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що вона та її чоловік ОСОБА_3 шляхом приватизації набули право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , отримавши свідоцтво про право власності на житло, видане органом приватизації Смілянського міськвиконкому від 02 лютого 1994 року за № 67-РП. Право власності було зареєстровано в Смілянському КП «ЧООБТІ».
Після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач в порядку спадкування по закону прийняла у спадщину належну йому 1/2 частину зазначеної вище житлової квартири та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 квітня 1996 року, посвідчене нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Таран Г.І., реєстровий №1196. Право власності було зареєстровано в Смілянському КП «ЧООБТІ» 24 вересня 1996 року.
Позивач стверджує, що заяву про реєстрацію права власності на нерухоме майно до КП «ЧООБТІ» вона не подавала. Водночас, 26 жовтня 2023 року вона звернулась до державного реєстратора з метою внесення відомостей про право власності на належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому виявилось, що згідно даних реєстру та відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно згідно реєстраційного номеру майна №8291861, за вказаною адресою право власності на квартиру загальною площею 34.6 кв.м. зареєстроване за відповідачем по справі ОСОБА_2 . Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано право власності на однокімнатну житлову квартиру загальною площею 34.6 кв.м., що належить ОСОБА_2 ; номер запису 4103 в книзі 23.
Позивач вказує, що згідно відповіді КП ЧОБТІ, наданої на запит адвоката Примака В.А., який надає їй правничу допомогу у вирішенні даного спору вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на однокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1 , номер запису 4103 в книзі 23, право власності останнього на означену житлову квартиру 10 листопада 2004 року зареєстроване реєстратором БТІ ОСОБА_4 .
Вважає, що внаслідок помилки реєстратора право власності на належну їй двокімнатну житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , було помилково зареєстроване за відповідачем, оскільки у останнього відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вказану квартиру. Відтак, на її думку, відповідач внаслідок помилки реєстратора, не вчиняючи будь яких правочинів, набув право власності на належне їй нерухоме майно - двокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1 .
Вказуючи, що допущена помилка порушує конституційні права позивача щодо розпорядження власним майном та наголошуючи, що оскільки позивач позбавлена можливості відновити порушене право в позасудовому порядку, ОСОБА_1 звернулась із вказаним позовом до суду. Вказує, що внаслідок помилки державного реєстратора порушено її майнові права, відтак просила скасувати запис державної реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційний номер № 8291861 від 08 листопада 2004 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 з одночасним вирішенням спору про визнання за нею права власності на означену квартиру.
Ухвалою судді від 15 лютого 2024 року відкрито провадження у вказаній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.
У визначений вказаною ухвалою строк відповідачем відзив на позовну заяву не надіслано.
Ухвалою суду від 06 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті.
У судове засідання позивач не з`явилася, однак представник позивача адвокат Примак В.А. звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання в черговий раз не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Смілянського міськрайонного суду Черкаської області. Ця обставина підтверджується матеріалами поштової кореспонденції.
У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За згодою представника позивача, викладеною в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу.
Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав.
За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданим органом приватизації Смілянського міськвиконкому від 02 лютого 1994 року за № 67-РП та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 квітня 1996 року, посвідченим нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Таран Г.І., зареєстрованим в реєстрі за №1196 (а.с. 8, 9-10).
З інформації про зареєстроване право власності, наданої КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 03 липня 2023 року за № 957-о вбачається, що станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в КП «ЧООБТІ» за ОСОБА_1 ; документи, що підтверджують право власності останньої: свідоцтво про право власності на житло виданим органом приватизації Смілянського міськвиконкому від 02 лютого 1994 року та свідоцтво про право на спадщину, посвідчене нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори 17 квітня 1996 року, р. №1196 (а.с.6).
Згідно інформації щодо показників технічної характеристики об`єкту нерухомого майна наданої КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 03 серпня 2023 року за № 957-о вбачається, що при проведенні технічної інвентаризації квартири АДРЕСА_1 встановлено, що розмір загальної плащі квартири становить 42,8 кв.м, розмір житлової площі 25,3 кв.м (а.с. 7). Вказане також підтверджується технічним паспортом на вказану двокімнатну квартиру (а.с.11-14).
Водночас, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 351995874 від 26 жовтня 2023 року щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що за вказаною адресою зареєстровано право власності на однокімнатну житлову квартиру загальною площею 34.6 кв.м., що належить ОСОБА_2 , згідно архівного запису номер 4103 в книзі 23, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 08 листопада 2004 року (а.с.15-16).
Відповідно до листа-повідомлення директора КП «ЧООБТІ» № 132 від 20 листопада 2021 року, наданого на запит представника позивача адвоката Примака В.А., вбачається, що згідно інвентаризаційної справи та запису у реєстровій книзі № 23 за реєстровим № 4103 наявні відомості про те, що станом на 27 листопада 1996 року за вказаним реєстровим номером було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , який 18 листопада 2004 року продав вказану квартиру. Відповідно, із вказаного повідомлення також вбачається, що за вказаним реєстровим номером право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не зареєстроване (а.с.20).
З наведеного слідує, що при внесенні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно архівних відомостей згідно інвентаризаційної справи та запису у реєстровій книзі № 23 за реєстровим № 4103, державним реєстратором помилково внесено відомості про право власності на об`єкт нерухомого майна, який за адресою: АДРЕСА_2 , не знаходиться.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень першочергово врегульовано Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року №1952-IV, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
Таким чином, державна реєстрація визначає лише момент виникнення права власності і є завершальною стадією юридичного складу набуття права власності за наявності юридичних фактів, що вимагаються законом для виникнення права власності.
Близький за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19.
Позивачка вважає, що внесенням запису про державну реєстрацію прав за ОСОБА_2 на нерухоме майно, а саме права власності на належну їй квартиру реєстраційний номер № 8291861 від 08 листопада 2004 року, порушується її право власності.
Однак суд звертає увагу на те, що державна реєстрація права власності за своєю правовою природою є лише дією, якою держава визнає наявні речові права на нерухоме майно, шляхом внесення відомостей до відповідного реєстру. Отже, дії державного реєстратора щодо внесення відомостей про державну реєстрацію не є підставою для набуття права власності, а є лише реєстрацією такого права.
За статтею 6 Закону №1952-IV суб`єктами державної реєстрації прав є державні реєстратори прав на нерухоме майно (пункт 2 частини 1 статті 10 Закону №1952-IV).
У частині 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений перелік документів, які є підставою для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав. Цей перелік не є вичерпним.
Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, мають відповідати даним реєстраційної справи у паперовій формі, що містить документовані записи щодо прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У разі їх невідповідності пріоритет мають дані реєстраційної справи у паперовій формі.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 2 цього Закону реєстраційна справа - сукупність документів у паперовій та електронній формі, поданих для проведення державної реєстрації прав та сформованих у процесі державної реєстрації прав.
Внесення відомостей до Державного реєстру прав регламентовано статтею 26 Закону № №1952-IV, частиною другою якої визначено, що у разі допущення технічної помилки (граматичної, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися.
У разі якщо допущена технічна помилка, виявлена після отримання заявником документів за результатом розгляду заяви, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України чи його територіальних органів.
Так, матеріали справи не містять доказів, що позивач зверталася із заявою про внесення відомостей до Державного реєстру прав щодо права власності на належну їй квартиру АДРЕСА_1 . Відомості про відмову у внесенні відомостей до Державного реєстру прав, як і відомості про звернення позивача із заявою про виправлення допущеної технічної помилки під час внесення відомостей про речові права до Державного реєстру прав матеріали справи також не містять та позивачем не надано. Відтак, слід констатувати, що заява позивача про виправлення технічної помилки, встановленої форми, на адресу Центру надання адміністративних послуг Смілянської міської ради не надходила.
За результатами розгляду заяви про виправлення технічної помилки, що подана у встановленому порядку, приймається відповідне рішення (про виправлення такої технічної помилки чи відмову у її виправленні).
Проте, в ході судового розгляду встановлено, що державним реєстратором не приймалося одне із наведених вище рішень, адже до нього не надходила заява позивача про виправлення технічної помилки у порядку та формі, що визначені наведеними вище приписами.
При цьому суд наголошує, що приписами частини 2 статті 26 Закону №1952-ІV прямо передбачено, що технічна помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі заяви особи, яка розглядається в порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (частина 5 статті 26 Закону №1952-ІV).
Суд також зазначає, що згідно із частиною третьою статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
Щодо способу захисту шляхом скасування запису державної реєстрації прав на нерухоме майно суд зазначає наступне.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Законом України від 05.12.2019 № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:
1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;
2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;
3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Таким чином, суд зазначає, що на час звернення позивача до суду із вказаним позовом, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Відтак, обраний позивачем спосіб судового захисту, - скасування запису про проведену державну реєстрацію права, у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її прав.
За таких обставин, у зв`язку із викладенням статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у новій редакції згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, наразі чинне законодавство взагалі не передбачає скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а навпаки визначає, що такі відомості не підлягають скасуванню або вилученню.
Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), тому, починаючи з 16.01.2020 року, цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Враховуючи те, що позивач обґрунтовує свої вимоги необхідністю скасувати запис державної реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційний номер № 8291861 від 08 листопада 2004 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та у такий спосіб внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відсутності доказів звернення позивача із відповідною заявою про внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та за відсутності доказів звернення позивача із заявою про виправлення допущеної технічної помилки під час внесення відомостей про речові права до Державного реєстру прав, відтак суд доходить висновку про безпідставність таких вимог.
Так, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1 , оскільки її власником є позивач ОСОБА_1 , згідно зі свідоцтвом про право власності на житло виданим органом приватизації Смілянського міськвиконкому від 02 лютого 1994 року за № 67-РП та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 квітня 1996 року, посвідченим нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Таран Г.І., зареєстрованим в реєстрі за №1196.
Отже, станом на момент внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно архівних відомостей згідно інвентаризаційної справи та запису у реєстровій книзі № 23 за реєстровим № 4103 щодо права власності на квартиру за вказаною адресою відповідач не мав та не має жодних речових прав на неї.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що жодного аргументу щодо порушення прав позивача діями відповідача, позивачем не наведено.
Таким чином, оскільки в ході розгляду справи судом не було встановлено факту протиправності дій відповідача, як і не встановлено порушення діями відповідача законних прав, свобод та інтересів позивача, та у зв`язку із тим, що відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не породжують жодних прав та обов`язків для відповідача суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Окрім того, судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , право на квартиру вона не втратила та вільно володіє означеною нерухомістю, а отже позивачу не потрібно окремо доводити та визнавати за собою право власності на цю квартиру. Суд констатує, що позивач не довела порушення її права власності на вказану квартиру відповідачем.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. Відтак, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України,-
ухвалив:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та скасування запису про державну реєстрацію - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду або через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення - протягом тридцяти днів з дня його отримання.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 21 листопада 2024 року.

Головуючий: Ю. В. Крива