Справа № 346/2015/24
Провадження № 2/346/1161/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді - Третьякової І.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Дутчак Х.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до П`ядицької сільської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

18.04.2024р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина. В лютому 2024 року позивач звернулася до Коломийської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте, нотаріус відмовив їй у вчинені нотаріальної дії, пославшись на пропуск строку для прийняття спадщини. З відмови нотаріуса позивач дізналася про те, що 07 вересня 1994 року був посвідчений секретарем Годи-Добровідської сільської ради та зареєстрований в реєстрі під № 18 заповіт, за яким ОСОБА_3 заповіла своє майно ОСОБА_1 . Позивач вказує, що не знала про існування заповіту на свою користь, оскільки мати при житті нічого про нього не повідомляла, про його наявність дізналась лише в 2024 році, а тому вважає, що пропустила шестимісячний строк для звернення до нотаріуса для прийняття спадщини з поважної причини. За даних обставин, ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, після смерті її матері ОСОБА_3 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2024 року відкрито загальне провадження у справі. Витребувано у державного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 21.05.2024р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила, що в липні ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_3 , яка на день смерті постійно проживала в с. Мала Кам`янка, Коломийського району, Івано-Франківської області. Позивач проживає в м. Коломия і не була обізнана про те, що мати залишила на її ім`я заповіт. Про наявність даного правочину дізналась лише в 2022 році після того, як її син вирішив оформити будинок померлої та знайшов серед її документів заповіт на ім`я позивачки. Також зазначила, що похованням ОСОБА_3 займалася вона, але після її смерті в будинку спадкодавиці ніхто не проживав. За життя мати казала, що будинок залишись у спадщину онукові синові позивача, але чомусь склала заповіт на користь ОСОБА_1 . Вказала, що після того, як вона дізналась про наявність заповіту, то не відразу звернулась до нотаріальної контори, оскільки тоді їй це було не потрібно. На теперішній час її син має намір побудувати собі новий будинок на земельній ділянці, на якій знаходиться будинок її матері, а тому вони вирішили оформити спадщину та вона звернулася до нотаріуса, а після його відмови, і до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити, оскільки ОСОБА_1 не знала про заповіт і дізнавшись про нього лише в 2024 році, відразу звернулася до нотаріальної контори, а отже не відмовилася від спадщини. Оскільки необізнаність про заповіт є поважною причиною пропущення строку для прийняття спадщини, представник наполягала на тому, що є всі законні підстави для задоволення їхніх позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, письмовими клопотаннями, які надійшли до суду 09.04.2024 та 23.05.2024. П`ядицька сільська рада просила розглянути справу за їхньої відсутності та прийняти в ній рішення на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, з`ясувавши позицію відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Мала Кам`янка, Коломийського району, Івано-Франківської області народилася ОСОБА_4 . Її батьками зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища підтверджується, що 26 липня 1975 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила своє прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », актовий запис № 268. Вказаний шлюб був розірваний 05 вересня 1979 року. Після цього, 20 вересня 1980 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та змінила своє прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_11 », актовий запис № 421. Даний шлюб був розірваний 01 листопада 2005 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мала Кам`янка, Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис про смерть №6.

Відомості про місце смерті ОСОБА_3 також узгоджуються з даними довідки №25 від 20.03.2024р., виданої старостою Малокам`янського старостинського округу, в якій вказано, що ОСОБА_3 дійсно була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 , із 1980 року і по день своєї смерті.

Згідно витягу з реєстру Коломийської територіальної громади ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 .

Отже, вказаними документами підтверджуються родинні відносини між позивачем та померлою ОСОБА_3 , як донькою та матір`ю, які на момент смерті спадкодавиці разом не були зареєстровані та не проживали.

З довідки, виданої виконком П`ядицької сільської ради №26 від 20.03.2024р. слідує, що за господарством АДРЕСА_3 числяться земельні ділянки загальною площею 0,61 га. і не є приватизовані в межах норм безоплатної приватизації, з них: 0,07 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,54 га. для ведення особистого селянського господарства, згідно записів по господарської книги №1 за 2016-2023 роки. Дані земельні ділянки належали покійній ОСОБА_3 .

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 підтверджується, що ОСОБА_3 була власницею житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які розміщені в АДРЕСА_1 . Право власності на вказане домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_3 в Коломийському міжрайонному БТІ 16.10.2003 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1736828.

Зі змісту заповіту від 07.09.1994р. посвідченого секретарем Годи-Добровідської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і загалом все те, що буде належати їй на момент смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своєї доньці ОСОБА_1 .

В листі державного нотаріуса Коломийської ДНК ОСОБА_13 від 28.02.2024р. адресованого ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_3 залишила на ім`я позивача заповіт, посвідчений секретарем Годи-Добровідської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області 07 вересня 1994 року по реєстру № 18. Згідно вказаного заповіту ОСОБА_1 є спадкоємцем. Проте, остання не була зареєстрована з померлою на день смерті, а тому повинна була звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини до 24 січня 2016 року. Оскільки вказаний строк був пропущений, нотаріус не прийняв заяву про прийняття спадщини та рекомендував ОСОБА_1 звернутися до суду для визначення їй додаткового строку згідно ст.. 1272 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях; 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320 цс17 зазначено про те, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, можуть визнаватись, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Разом із тим у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 296/12396/18 (провадження № 61-10481 св 19), від 17 грудня 2021 року у справі № 315/386/19 (провадження № 61-15100св21), від 29 січня 2024 року у справі № 552/4825/22 (провадження № 61-16505 св 23), від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18 (провадження № 61-14756св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 760/4267/21 (провадження № 61-14640 св 23) Верховний Суд врахував, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а також те, що при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Відповідно до статті 63 Закону України "Про нотаріат" нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Згідно з пунктом 1.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок N 296/5), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (пункт 3.2 глави 10 розділу II Порядку N 296/5).

Пунктом 3.16 глави 10 розділу II Порядку N 296/5 передбачено, що суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В даній справі суд вважає, що позивачем не було доведено, що ОСОБА_1 не була обізнана про складений її матір`ю ОСОБА_3 на її користь заповіт.

Крім цього, суд бере до уваги, що в позовній заяві, ОСОБА_1 вказувала, що про існування заповіту на свою користь вона дізналася з письмової відповіді нотаріуса в 2024 році. При цьому, в судовому засіданні позивач зазначила, що про наявність заповіту їй стало відомо в 2022 році, але через відсутність потреби, вона не стала займатися оформленням своїх спадкових прав і вирішила це зробити лише в 2024 році, після того, як її син висловив намір здійснити будівництво на земельній ділянці, яка залишилась після смерті її матері.

Також суд вважає, що позивач не довела, що посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчила заповіт ще в 1994 році, до 2024 року в жоден із способів не здійснила виклик ОСОБА_1 , як спадкоємицю та не повідомила її про існування заповіту, унаслідок чого порушила п. 3.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, згідно з яким для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Суд також зауважує, що позивачка в силу положень ст.. 1261 ЦК України є спадкоємицею першої черги за законом, не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому, навіть не будучи обізнаною про наявність на її користь заповіту, мала правові підстави, можливість та повинна була звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку після смерті її матері, у випадку прийняття спадщини, однак таких дій не вчинила.

Виходячи з вищевикладеного, суд, встановивши фактичні обставини та оцінивши зібрані докази, дійшов висновку про те, що обставини пропуску позивачкою шестимісячного строку на звернення з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 не були пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї, як спадкоємиці, оскільки ОСОБА_1 не довела, що не знала про наявність заповіту на її користь з 24.07.2015 до 2024 року та не була позбавлена можливості успадкувати майно померлої матері за законом.

Таким чином, суд вважає, що в даній справі відсутні правові підстави для визначення ОСОБА_1 додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а тому в задоволенні її позову відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.1216-1218, 1220, 1258-1262,1269-1270,1272 ЦК України. ст. ст. 12, 13 81, 89, 141, 220, 263, 265, 293, 294, 315, 319 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 до П`ядицької сільської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01.07.2024р.

Суддя: Третьякова І. В.