СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/4168/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2024 року суддя Святошинського районного суду м.Києва Єросова І.Ю., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача,

ВСТАНОВИВ

07.06.2024 р. ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 4000,00 грн. та моральної шкоди 75000,00 грн. в порядку захисту прав споживача.

Перевіривши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку, що справа не підсудна Святошинському районному суду м.Києва, у зв`язку з чим підлягає передачі за підсудністю до належного суду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подала позовну заяву згідно вимог статті про альтернативну підсудність за вибором позивача - про захист прав споживача, однак позивач помилково визначає юрисдикцію Святошинського районного суду м.Києва, вказуючи своє фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Згідно ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Отже, законодавець чітко пов`язує місце проживання із визначеною процедурою реєстрації такого місця.

Суддя, здійснивши аналіз норми ст.28 ЦПК України роз`яснює наступне.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Право на місце проживання передбачене Конституцією України (ст. 33), Загальною декларацією прав людини (ст. 13), Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ст. 2) та Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ст. 12).

Відповідно до положень Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Однак, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття «місце проживання», під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Місце проживання особи підлягає реєстрації у встановленому законом порядку.

Так, згідно п. 12 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Разом з цим, від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування».

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

З аналізу наведених норм слідує, що ЦПК України встановлює вимоги про пред`явлення позовних вимог саме за зареєстрованим місцем проживання або перебування особи, а не фактичним.

Таким чином, помилковими є висновки позивача про звернення до суду за своїм фактичним місцем проживання.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст. 5 ЦПК України.

За загальним правилом, визначеним ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Стаття 28 ЦПК України передбачає альтернативну підсудності для позову про захист прав споживача, тому територіальна юрисдикція позову про захист прав споживача за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача. Однак, як вбачається з відомостей Єдиного демографічного реєстру, позивач не має зареєстрованого місця проживання на території Святошинського району міста Києва.

Суд зазначає, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позовною вимогою є захист прав споживача та стягнення грошових коштів.

Із позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що місцезнаходженням відповідача є АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Щодо виконання договору. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 532 ЦК України, місцем виконання зобов`язання про передання товару, що виникає на підставі договору перевезення - за місцем здавання товару перевізникові.

Зі змісту поданого позову вбачаються обставини, що дозволяють позивачеві обрати підсудність справи, однак у зв`язку з неможливістю розгляду справи за підсудністю, обраною позивачем, підсудність справи має визначатись згідно з ч. 2 ст. 27 ЦПК України за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.50, Закону України "Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини", інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається "належний суд", тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Крім того, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

З огляду на викладене, вважаю необхідним передати справу для розгляду за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, до територіальної юрисдикції якого належить вищевказаний позов.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 32 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача, передати за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (46003, Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. І.Котляревського, 34).

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: І.Ю. Єросова