КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №761/23961/23

05 липня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чучковської Анни Вячеславівни на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Волошина В.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання; визнання майна спільною сумісною власністю; поділ спільного сумісного майна; стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання; визнання майна спільною сумісною власністю; поділ спільного сумісного майна; стягнення коштів.

В якому просила суд встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, однією сім'єю з 01 серпня 2013 року-12 червня 2014 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74, 1 кв.м. з них житлової 38, 7 кв.м.

Поділити квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74, 1 кв.м. з них житлової 38, 7 кв.м. шляхом виділення її у власність ОСОБА_2 та стягнення з нього грошової компенсації на користь ОСОБА_1 замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю річ у розмірі 2 285 650 грн.

У січні 2022 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Андрійцов Михайло Васильович подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі.

В обгрунтування клопотання зазначав, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває також і цивільна справа № 761/20957/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, стягнення коштів та визнання особистою приватною власністю. Шевченківським районним судом міста Києва 18 січня 2024 року у даній справі суд задовольнив первісні вимоги частково -стосовно автомобіля Hyundai Tucson 2020 року випуску № ТМА НОМЕР_1 , 1999 куб.см. та автомобіля Toyota Corolla 2020 року випуску № НОМЕР_2 , 1798 куб.см, а також в повному обсязі задовольнив зустрічні позовні вимоги та визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74, 1 кв.м. з них житлової 38, 7 кв.м.

Зазначає, що в обох справах- № 761/23961/23 та № 761/20957/22 предмет та підстави позову є однаковими та стосуються факту придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 , що і було встановлено судом першої інстанції у справі № 761/20957/22.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Андрійцова Михайла Васильовича про зупинення провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання; визнання майна спільною сумісною власністю; поділ спільного сумісного майна; стягнення коштів задоволено.

Зупинено провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання; визнання майна спільною сумісною власністю; поділ спільного сумісного майна; стягнення коштів до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі № 761/20957/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 24 квітня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чучковська Анна Вячеславівна подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 рокута направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали з порушенням вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України не зазначив, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи №761/23961/23 до вирішення іншої справи №761/20957/22.

Тобто, на думку апелянта, суд першої інстанції залишив поза увагою, що у нього відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи №761/23961/23 (з урахуванням поданих в межах справи доказів) до вирішення іншої справи №761/20957/22 та взагалі не аргументував у чому саме полягає неможливість розгляду справи №761/23961/23 до вирішення іншої справи №761/20957/22.

Зазначає, що в межах розгляду справи №761/23961/23 суд вирішує питання, зокрема, в частині встановлення факту спільного проживання сторін по справі. З рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2024 року у справі №761/20957/22 вбачається, що судом не вирішувалось питання встановлення факту спільного проживання сторін. Дана вимога у межах справи №761/23961/23 дає можливість сторонам по справі вирішити правову природу окремого майна (квартири), вартість якої частково була сплачена у період спільного проживання сторін по справі без реєстрації шлюбу.

Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не вказав, які саме обставини суд не може встановити під час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у межах справи №761/23961/23.

Вказує на те, що суд першої інстанції, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у даній справі, не проаналізувавши предмети спорів у справах і не вказавши обставини, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у справі № 761/20957/22 (справа про поділ майна подружжя) виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи №761/23961/23 наявність обставин, якими стороною позивача ОСОБА_1 обґрунтовано свої вимоги, причинний матеріально- правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

Вважає, що суд помилково дійшов висновку, що у справах №761/23961/23 та №761/20957/22 аналогічний предмет спору.

Як зазначав представник позивача у своїх запереченнях від 02.04.2024 року, а суд першої інстанції не звернув увагу, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2024 року стосувалося поділу спільного сумісного майна подружжя в порядку ст. 60 СК України. У мотивувальній частині рішення суд правовідносини щодо спільного проживання сторін по справі в порядку ст. 74 СК України не досліджував та висновків в цій частині не ухвалював. Фактично суд встановив, що частина коштів за спірну квартиру була сплачена відповідачем до реєстрації шлюбу, а тому зробив передчасний висновок про те, що правовий режим спірної квартири - особиста приватна власність відповідача.

У справі №761/23961/23 суд має об`єктивну можливість самостійно встановити факт спільного проживання сторін по справі відповідно до ст. 74 СК, що визначає правовий режим їх доходів, як спільну сумісну власність, а відповідно і правовий режим нерухомого майна, частково оплаченого в цей період часу.

Тобто, у спірних правовідносинах у справі №761/23961/23 первісним є саме визначення правового статусу сторін (проживали разом чи ні), а похідним звідси є правовий режим їх майна.

Апелянт зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд обґрунтовано посилався на постанову № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції», а також на висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у постановах від 01 лютого 2017р. у справі №6-1957цс16, від 27 лютого 2019 року у справі №308/5006/16-цтавід 07 листопада 2018р. у справі №1522/27468/12. Однак зміст та висновки зазначених постанов лише підтверджують, на думку апелянта, незаконність оскаржуваної ухвали суду та правомірність заперечень сторони позивача щодо зупинення розгляду справи №761/23961/23.

Вважає, що зупинивши провадження у даній справі, суд першої інстанції порушив право ОСОБА_1 на справедливий суд та розумні строки розгляду справи.

10 червня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стегар Олега Миколайовича в якому він зазначає, що суд першої інстанції, ознайомившись із повним текстом рішення від 18.01.2024 року у справі № 761/20957/22 під головуванням судді Притули Н. Г. прийняв обґрунтоване рішення про наявність достатніх підстав для зупинення провадження у даній справі, оскільки обидві справи мають однаковий предмет спору - поділ між сторонами квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.

Так, у позові, що є предметом розгляду у справі № 761/20957/22, позивач просила суд визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю сторін та в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за сторонами право власності на 1/2 часткицієї квартири за кожним . У даній справі через встановлення факту спільного проживання сторін до укладення шлюбу позивач просить суд знову ж таки визнати цю квартиру спільною сумісною власністю сторін, поділити її шляхом виділення квартири у власність відповідача та стягнення з останнього на користь позивача вартості половини цієї квартири.

Зазначає, що рішенням від 18.01.2024 у справі № 761/20957/22 суд задовольнив первісний позов частково, а зустрічний позов - у повному обсязі. Зокрема, щодо спірної квартири суд першої інстанції на підставі зібраних і досліджених доказів (які є аналогічними доказам у даній справі № 761/23961/23) визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на вказану квартиру та дійшов висновку, що квартира придбана за особисті кошти відповідача.

Вказує також на те, що позивач, після невдалої спроби змінити підстави і предмет позову у справі № 761/20957/22, вирішила подати інший позов (який є предметом розгляду у даній справі № 761/23961/23). При цьому, за день до подачі нового позову (датований 06.07.2023 року ), 05.07.2023 року представник позивача подала у справі № 761/20957/22 заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ її в частках 1/2 та 1/2 між сторонами. Дана обставина зазначена самим позивачем у позовній заяві перед прохальною частиною, більше того, позивач саме (і виключно) на підставі цієї заяви про залишення без розгляду частини позовних вимог в іншій справі стверджує, що «позовні вимоги та правові підстави їх виникнення різні» - таким чином надає суду підтвердження згідно з пунктом 10 частини третьої статті 175 ЦПК України.

З огляду на це вважає, що позивачу було достеменно відомо, що у справі № 761/20957/22 був той самий предмет позову, інакше вона б не подавала вищевказану заяву про залишення без розгляду цих позовних вимог.

Зазначає, що судом першої інстанції завершено дослідження і оцінку усіх доказів у справі № 761/20957/22 та на підставі цього винесено рішення, у тому числі і щодо спірної квартири, яку визнано приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , та наголошено, що вона придбана за його власні кошти, а також, зважаючи на подання позивачем апеляційної скарги на рішення суду у справі № 761/20957/22, суд першої інстанції дійшов абсолютно законного і обґрунтованого висновку про необхідність зупинення провадження у даній справі.

Вказує на те, що до позовної заяви від 06.07.2023 року , що є предметом розгляду у даній справі № 761/23961/23, позивач долучила заяву про допит свідків, в якій просила суд викликати і допитати свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Згодом позивач подала заяву про витребування доказів судом, в якій, серед іншого, просила суд витребувати від ПрАТ «КИЇВСТАР» відомості про здійснення вхідних і вихідних дзвінків та відправлення SMS повідомлень по телефонним номерам позивача ( НОМЕР_3 ) та відповідача ( НОМЕР_4 ) за період з 01.01.2013 до 31.12.2015, а також поденного зазначення базових станцій, азимутів і приблизного місцезнаходження за адресою (білінгу) вказаних номерів за вказаний період (наявна в матеріалах справи).

При цьому, аналогічну заяву про витребування доказів судом позивач подавала і у справі № 761/20957/22, проте, у задоволенні такої заяви судом першої інстанції їй було відмовлено.

Зазначає, що в апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду від 18.01.2024 у справі № 761/20957/22 позивач просить суд апеляційної інстанції викликати і допитати свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також витребувати докази - вищевказану інформацію від ПрАТ «КИЇВСТАР».

Ухвалою Київського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Желепи О. В., Немировської О. В., Шкоріної О. І. від 04.06.2024 у справі № 761/20957/22 (апеляційне провадження № 22-Ц/824/8499/2024) заяви позивача про виклик свідків і витребування доказів судом задоволені. Витребувано відповідні відомості від ПрАТ «КИЇВСТАР» та викликано свідків у наступне судове засідання, яке призначено на 02.07.2024 року.

Тож виникає логічне питання - якщо судом апеляційної інстанції у справі № 761/20957/22 будуть зібрані і досліджені докази, які позивач просила дослідити у даній справі, розгляд якої зупинено, то чи є об`єктивна необхідність, а головне - обґрунтована можливість поновлювати розгляд даної справи № 761/23961/23 до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі № 761/20957/22 - адже рішення, прийняте у справі № 761/20957/22 на підставі тих самих доказів, буде мати преюдиційне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється апеляційним судом без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Андрійцова Михайла Васильовича про зупинення провадження у даній справі, суд першої інстанції посилався на те, що підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування справи в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для цивільної справи, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

Суд зазначає, що неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої справи полягає в тому, що у даній справі та у справі №761/20957/22 аналогічними є предмет спору.

Враховуючи те, що розгляд даної цивільної справи, пов`язаний з розглядом справи №761/20957/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд приходить до висновку, що подана заява про зупинення провадження підлягає задоволенню.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи.

Зупинення провадження у справі не повинно призводити до затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої державою Україна, закріплено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального звинувачення.

Таке право кореспондується з обов`язком добросовісного використання як сторонами, так і судом, своїх процесуальних прав та необхідністю утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати наданих процесуальним законом заходів до скорочення періоду судового провадження. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» та параграфи 66, 69 Рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №761/33089/20 вказано, що тлумачення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України свідчить, що обов`язкове зупинення провадження у справі можливе за наявності у сукупності таких умов:

1) об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, тобто, неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі;

2) пов`язаність справ - пов`язаною зі справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; у тому числі йдеться про факти, які мають преюдиційне значення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі №357/10397/19 зазначено, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду необхідно у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо ухвалити рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Поряд з цим, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 вересня 2023 року у справі №588/1156/21 звернув увагу, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі. Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя (стаття 57 СК України), та спільна сумісна власність подружжя (стаття 60 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (ст. 57 СК України).

Встановлено, що предметом розгляду у даній справі ( № 761/23961/23) є вимоги ОСОБА_1 :

встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, однією сім'єю з 01 серпня 2013 року-12 червня 2014 року;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74, 1 кв.м. з них житлової 38, 7 кв.м.;

поділити квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74, 1 кв.м. з них житлової 38, 7 кв.м. шляхом виділення її у власність ОСОБА_2 та стягнення з нього грошової компенсації на користь ОСОБА_1 замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю річ у розмірі 2 285 650 грн.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року у справі № 761/20957/22 позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) про поділ майна подружжя - задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 наступне майно:

-автомобіль Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_7 , 1999 куб.см.

-автомобіль Toyota Corolla, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_8 , 1798 куб.см., державний номер НОМЕР_9 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:

автомобіль Toyota Corolla, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_8 , 1798 куб.см., державний номер НОМЕР_9 , набутий 19.01.2021 року на ім`я ОСОБА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_8 право власності на:

автомобіль Hyundai TUCSON, 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_7 , 1999 куб.см.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.

Вказане рішення суду законної сили не набрало, оскільки переглядається в апеляційній інстанції. Справа № 761/20957/22 перебуває на розгляді в Київському апеляційному суді.

Вказане свідчить, що за результатами апеляційного розгляду справи №761/20957/22 буде визначено правовий режим власності майна, яке є предметом спору обох справ (квартира АДРЕСА_1 ), що свідчить про наявність тісного матеріально-правового зв`язку між ними.

Отже, існує об`єктивна неможливість розгляду справи №761/23961/23 до набрання законної сили рішення у справі № 761/20957/22, у якій судом встановлюються обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення, тому колегія суддів вважає законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність передбачених п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України підстав для зупинення провадження у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду першої інстанції, до власного тлумачення норм чинного законодавства та не можуть бути підставою для її скасування.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з правом людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення ЄСПЛ у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги процесуального права при його постановленні, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Стегар Олег Миколайович просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 12 000 грн. пов'язані із розглядом цієї апеляційної скарги.

Однак, розподіл судових витрат здійснюється судом першої інстанції за результатом розгляду ним справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чучковської Анни Вячеславівни залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року про зупинення провадження у справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді