Справа № 182/4452/22
Провадження № 2-о/0182/85/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.06.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю заявниці ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

представника заінтересованої особи Оранської Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за заявою адвоката Матросової Євгенії Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа - Нікопольський районний відділ державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла заява адвоката Матросової Євгенії Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа - Нікопольський районний відділ державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В обгрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Кривому Розі Дніпропетровської області. Згідно довідки № 097032, серія ДНП-Р-82, від 30.10.1985 року вона має захворювання на шизофренію, яка була визначена ще з дитинства, що встановлено районним П.В.З.К м.Кривий Ріг, Форма 4. Перебуваючи на лікуванні у КП «Криворізька багатопрофільна лікарня» з надання психіатричної допомоги, на підставі паспорту СРСР, всі її документи було втрачено при ліквідації лікувального закладу. При цьому, заявниця не отримувала паспорт громадянина України, внаслідок чого не може захистити свої права громадянина України та в подальшому отримувати пенсію по інвалідності. Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які одружились в червні 1946 року і зареєстрували шлюб у Залиманській сільській раді Балаклівського району Харківської області. ОСОБА_4 батько, національність «українець», ОСОБА_3 мати, національність «українка», що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану. Свідоцтво про народження (повторно) заявниці видано Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області та підтверджує, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки: ОСОБА_4 - батько, ОСОБА_5 мати. ОСОБА_1 набула громадянство на території України в Нікопольському районі за територіальним походженням. Отже, на сьогодні єдиний дійсний документ, який підтверджує особу, прізвище, ім`я - це свідоцтво про народження. Відповідно до листа № 193 від 05.03.2020 року, виконавчий комітет Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області надав копію домової книги та підтвердив реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 з 1986 року та по теперішній час. Отже, вищезазначений доказ підтверджує факт постійного місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року). Таким чином, представник заявниці вважає, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) заявниця, дійсно, постійно проживала на території України, а тому, у зв?язку з тим, що в позасудовому порядку вказане вище питання вирішити не можливо, вони змушені звернутись до суду та просять встановити факт постійного місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні заявниця викладенні обставини підтримала та додатково суду пояснила, що народилась в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області та з часу свого народження жодного разу територію України не покидала. До 1994 року проживала в м.Нікополі Дніпропетровської області, певний час вона перебувала в інтернаті в м.Маринопіль Нікопольського району Дніпропетровської області. На питання представника заінтересованої особи щодо відвідування республіки Казахстан, заперечила виїзд з України та, вкотре, зазначила, що з народження та по даний час жодного разу не перебувала за кордоном та весь час мешкає на території України. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, заявлені вимоги підтримала та на задоволенні заяви наполягала.

Представник заявниці ОСОБА_2 викладенні обставини в заяві та підстави звернення до суду з даною заявою підтримала, на задоволенні заяви наполягала.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_6 в судовому засіданні будь-які заперечення стосовно обставин та підстав звернення до суду не виклала, при цьому, зазначила, що при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року (ч.2 ст.3 Закону України «Про громадянство України).

За ст.1 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року (ЗУ «Про громадянство України).

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Частиною 1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись з даною заявою до суду, зазначає, що протягом всього свого життя, зокрема, станом на 24 серпня 1991 року, проживає на території України, що й було підтверджено поясненнями наступних свідків в судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що знає заявницю з народження, оскільки вона є її молодшою сестрою, і підтверджує, що заявниця народилась в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області. Вона особисто оформлювала заявницю до інтернату в с.Марінополь Нікопольського району Дніпропетровської області, де її сестра й знаходилась в період з 1989 року по 1993 рік, а вона її постійно відвідувала та намагалась допомогти. Після смерті батьків вона опікувалась сестрою та доглядала за нею.

Свідок ОСОБА_8 , яка заявниці доводиться племінницею, в судовому засіданні пояснила, що її тітка знаходиться у психіатричній лікарні в м.Кривий Ріг. За час, коли вона там перебувала, її опікою займались її батьки, а вже в 70-80 роки, коли батьки померли, нею опікуватись стала її мати, яка доводиться рідною сестрою заявниці. З впевненістю стверджувала, що заявниця на даний час перебуває в лікарні в м.Кривий Ріг на лікуванні, у зв?язку з тим, що має психічне захворювання.

Тобто, з урахуванням викладених показань свідків, той факт, що заявниця постійно проживала та перебувала на території України, в суду сумніву не викликає.

Даний факт також підтверджується наступними документами та доказами. Так, зокрема, в матеріалах справи містяться довідки та листи, а також докази, які були витребувані судом, для встановлення обставин справи. А саме: згідно довідки № 097032, серії ДНП-Р-82, від 30.10.1985 року, ОСОБА_1 з народження має захворювання на шизофренію, яка була визначена ще з дитинства, що встановлено районним П.В.З.К м.Кривий Ріг, Форма 4 та на даний час перебуває на лікуванні у КП «Криворізька багатопрофільна лікарня» з надання психіатричної допомоги. Згідно листа № 193 від 05.03.2020 року, виконавчого комітету Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, з долученням копії домової книги, ОСОБА_1 була зареєстрована та з 1986 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-16).

Таким чином, враховуючи те, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, ним надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що той факт, що ОСОБА_1 проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, знайшов своє підтвердження.

Тому, приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявниці юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України й іншим шляхом, крім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст.4, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 293, п.6 ч.1 ст.315, 317, 319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа - Нікопольський районний відділ державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на території України на час проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал