ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4793/24 Справа № 235/1904/23 Суддя у 1-й інстанції - Величко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2024 року, ухваленого суддею Величко О.В. в м.Покровськ, Донецької області, повний текст судового рішення складено 13 лютого 2024 року,

УСТАНОВИВ

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину майна та встановлення факту проживання однією сім`єю.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з серпня 2008 року вони разом з позивачкою проживали як чоловік та дружина в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

18.12.2012 року вони за сумісні кошти з відповідачкою придбали квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та почали мешкати сім`єю. На час купівлі квартири відповідачка ніде не працювала, не мала свого доходу. Він мав постійний дохід, тому за його більшу частину грошей 82 000 грн. була придбана спірна квартирі, іншу частину грошей 10 000 грн. він позичив у родича відповідачки ОСОБА_3 . Оскільки вони проживали однією сім`єю, він на той час не став заперечувати, щоб купівлю-продаж квартири оформили саме на відповідачку, проте за його власні кошти.

25.09.2015 року вони з відповідачкою офіційно зареєстрували шлюб.

Від сумісного проживання мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Фактично шлюбні відносини з відповідачкою припинені з грудня 2022 року.

Судовим наказом від 28.02.2023 р., виданим Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська з відповідачки на його користь стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини від усіх доходів щомісячно.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2023 р. шлюб між ним та відповідачкою розірвано.

Оскільки на теперішній час він проживає разом з дітьми у спірній квартирі, а відповідачка по справі вимагає звільнити квартиру, позивач просив встановити факт сумісного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з серпня 2008 року по 25.09.2015 року; визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Красноарміського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину майна та встановлення факту проживання однією сім`єю задоволені частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 08.07.2015 року по 25.09.2015 рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесений судовий збір в сумі 536,80 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду матеріалам справи, просить його скасувати в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позовних вимог позивача.

При цьому, скаржник зазначає, що дійсно рішенням Добропільського міськрайонного суду від 26.06.2015 було розірвано шлюб між ним та його першою дружиною ОСОБА_6 . У рішенні суду зазначено, що сторони не проживають разом з жовтня місяця 2008 року, оскільки у ОСОБА_1 склалася інша сім`я в якій він виховує спільного сина, з дружиною на протязі цього часу не підтримує шлюбні стосунки. Таким чином позивач вважає, що фактично він не перебував у будь якому іншому шлюбі. Крім того, відповідач по справі ОСОБА_2 також вказує, що він у 2012 році за особисті кошти придбав автомобіль 2001 року випуску і в реєстраційному свідоцтві на автомобіль він був вказаний власником, і його перша дружина жодного відношення до цього автомобіля не мала. Вказує, що після розірвання шлюбу він залишив квартиру своїй першій дружині, а автомобіль залишився у нього. Зазначає, що мирова угода про поділ майна була укладена формально, лише для того, щоб документально закріпити за його першою дружиною право власності на їх спільну квартиру. Позивач вважає, що в судовому засіданні, зокрема показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_7 повністю підтверджена обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_8 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просив рішення суду в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог, відповідача ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, просила оскаржуване судове рішення, як законне і належним чином обґрунтоване залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в офіційному шлюбі з 25.09.2015 року, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №418 ( а. с. 18).

Від сумісного проживання сторони мають неповнолітніх дітей сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а. с. 9,10).

Згідно нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 18.12.2012 р. ОСОБА_9 , ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_11 придбала за плату в розмірі 91681 грн. квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с.11-14).

Власником квартири згідно зазначеного правочину вказана відповідачка по справі ОСОБА_11 .

Згідно довідки, виданої ОБСББ б/№ ОСОБА_1 з 31.12.2012 р. по поточний час проживав в житловому приміщенні, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 та двома дітьми ОСОБА_4 , 2009 року народження, і ОСОБА_5 , 2018 року народження. На даний час ОСОБА_1 проживає за вищевказаною адресою з двома дітьми (а.с. 20).

Судовим наказом, виданим 28.02.2023 р. Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10.02.2023 року та до досягнення дітьми повноліття. (а. с. 19).

Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 26.06.2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 118).

Рішенням від 26.06.2015 року встановлено, що подружжя мешкають окремо на протязі останніх 8 років, у позивача склалась інша сім`я (а.с. 118).

В матеріалах справи міститься ухвала Добропільського міськрайонного суду від 22.06.2015 року про затвердження мирової угоди по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про поділ майна. (а. с. 50 зв.) та відповідачем по справі підтверджена зазначена обставина.

Судом встановлено, що в період з 21.02.1986 року по 22.06.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

Більш того, в судовому засіданні позивач підтвердив факт придбання ним автомобіля BMW Х5 2001 року випуску, у 2012 році та той факт, що зазначений автомобіль був предметом спору при поділі майна між ним та першою дружиною у 2015 році. (а.с.50 зв.). Як пояснив позивач в судовому засіданні, житловий будинок він залишив першій дружині, а собі залишив автомобіль.

Суд першої інстанції при встановленні факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з серпня 2008 р, виходив з встановлених обставин справи, а саме судом було встановлено, що в період з серпня 2008 року по 07.07.2015 року позивач перебував у іншому шлюбі з ОСОБА_6 , тому у цій частині позовні вимоги не можуть бути задоволенні.

Позовні ж вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 08.07.2015 р. по 25.09.2015 р. є доведеними поясненнями сторін по справі, свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , матеріалами справи ( а.с. 20) та підлягають задоволенню.

Відмовляючи позивачеві в частині задоволення позовних вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст.74 СК України, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана відповідачем у грудні 2012 році, а саме в період перебування позивача у шлюбі з першою дружиною ОСОБА_6 , відсутні підстави для задоволення позову. Вимога позивача про визнання за ним права власності на ч. спірної квартири, яка є похідною вимогою від основної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя також не підлягає задоволенню, оскільки відмовлено у задоволенні основної позовної вимоги.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина другастатті 3 Сімейного кодексу України(далі-СК України).

При вирішенні питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положенняглави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четвертастатті 368 ЦК України).

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №554/8023/15-ц).

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникаєв правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19); пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19 (провадження № 12-57гс21).

Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

З урахуванням положень статті 25 СК України, положення статті 74 цього Кодексу поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають як у шлюбі між собою, так і в будь-якому іншому шлюбі.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 в період часу з 21 лютого 1986 року по 07.07.2015 року перебував у шлюі з ОСОБА_6 .

В період часу з 25.09.2015 року по 11 серпня 2023 року позивач перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .

Судом також встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем 18 грудня 2012 року, що підтверджено Договором купівлі продажу квартири, укладеному між продавцями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_11 (дошлюбне прізвище відповідача).

При цьому, в абз.3 п.10 зазначено Договору вказано, що покупець довела до відома продавців, що вона не перебуває у шлюбі і грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю покупця.

Доводи відповідача про те, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2015 року про розірвання шлюбу з першою дружиною ОСОБА_6 доведено, що сторони не проживають разом з жовтня місяця 2008 року, оскільки у ОСОБА_1 склалася інша сім`я в якій він виховує спільного сина, з дружиною на протязі цього часу не підтримує шлюбні стосунки, тому він вважає, що у спірний період часу з серпня 2008 року він не перебував у будь якому іншому шлюбі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки перший шлюб з ОСОБА_6 було розірвано рішенням суду у червні 2015 року і до дати набрання рішенням чинності 07.07.2015 року позивач перебував в офіційному зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інтанції, що задоволенню підлягають позовні вимоги позивача щодо проживання однією сім`єю сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 08.07.2015 р. (наступний день після набрання рішенням про розірвання першого шлюбу законної сили) по 25.09.2015 р. (день реєстрації шлюбу сторін по справі), оскільки встановлення такого юридичного факту не має жодного правового значення, враховуючи, що спірне майно було придбано у 2012 році. Проте, застосовуючи принцип non reformatio in peius (заборони повороту до гіршого), колегія суддів не може скасувати рішення суду в цій частині, оскільки апеляційна скарга подана позивачем, на користь якого постановлено цю частину рішення суду першої інстанції.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно спрямовані на переоцінку доказів.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

Оскільки рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 08 липня 2024 року

Головуючий:

Судді: