КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 376/592/24
Головуючий у суді першої інстанції: Коваленко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білоцерківський об`єднаний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту постійного проживання на території України,

за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області в особі Білоцерківського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області на рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року,

встановив:

у лютому 2024 року заявник звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити факт постійного проживання його, як громадянина колишнього СРСР, на території України на момент проголошення незалежності України і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України».

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року заяву було задоволено частково, встановлено факт постійного проживання громадянина колишнього СРСР ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та набуття ним громадянства України відповідно до п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», що надає йому право звернутися до відповідних органів для отримання документів, що підтверджують громадянство України. В іншій частині заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судове засідання 13 серпня 2024 року заявник ОСОБА_1 не з`явився. Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, ознайомлення з матеріалами справи та апеляційною скаргою, подачі відзиву.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги було вручено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 05 вересня 2024 року (а.с.152). Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу заявник та його представник не скористались.

В судове засідання 15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 повторно не з`явились. Від ОСОБА_2 14 жовтня 2024 року надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю у кримінальному провадженні. Доказів на підтвердження поважності причин неявки представник заявника не надавав.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області - Вахненка С.В. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи питання про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року підтверджується наданими заявником доказами.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає встановленим у справі обставинам.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Ураховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

На підтвердження своїх вимог заявник подав до суду копії: свідоцтва про народження у м.Махачкала, Республіка Дагестан; військового квитка; договору оренди квартири від 01 травня 2014 року; афідевіту від імені ОСОБА_4 з викладенням обставин перебування ОСОБА_1 на території України; адвокатських запитів та відповідей на них щодо проходження ОСОБА_1 військової служби; листа з інформацією щодо участі ОСОБА_1 у спортивних змаганнях; роздруківок з мережі Інтернет щодо спортсмена ОСОБА_1 , адвокатського запиту та відповіді на нього щодо інформації про отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту поданої заяви про встановлення юридичного факту вбачається, що заявник стверджує про отримання ним паспортів громадянина України та громадянина України для виїзду за кордон, однак зазначає, що їх було втрачено внаслідок землетрусів у Туреччині у 2023 році, оскільки він там проживав тривалий час та мав посвідку на постійне місце проживання. При цьому доказів на підтвердження вказаних обставин, в тому числі посвідки на постійне місце проживання в Туреччині, не надавав, як і документів, на підставі яких її було видано.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту або Національній гвардії України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні;

безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Згідно положень Закону України «Про громадянство України» факт безперервного проживання на законних підставах на території України застосовується в процедурі прийняття до громадянства України.

Заявник не претендує на набуття громадянства внаслідок прийняття до нього, а просить встановити факт постійного проживання саме для подальшого документування паспортом громадянина України на підставі п. 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», відповідно до якого громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Разом з тим, з наданих до суду доказів не можливо встановити факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року. Надані до суду докази не свідчать про набуття громадянства заявником ОСОБА_1 .

Саме по собі періодичне перебування на території України та участь в спортивних змаганнях не доводять факту, про встановлення якого просить заявник.

Зі змісту поданої до суду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, неможливо встановити у зв`язку з чим заявник позбавлений можливості відновити втрачені ним документи, чи звертався від за відновленням паспорта, тощо. Подана заява про встановлення юридичного факту містить суперечливі доводи про те, де саме та коли саме на території України проживав заявник, а також щодо обставин отримання та втрати ним паспорту.

Крім того, у поданій заяві заявник вказує, що по досягненню 16 років у 1990 році у м. Ворошиловград (Луганська область) він отримав паспорт громадянина України. При цьому у наданій до суду копії договору оренди від 01 травня 2014 року зазначено, що паспорт ОСОБА_1 виданий 14 березня 1989 року, тобто до 24 серпня 1991 року (а.с.13). Вказані обставини також суперечать доводам заявника про отримання ним паспорту громадянина України.

Враховуючи викладене, правові підстави для встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 з метою встановлення його належності до громадянства України відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області в особі Білоцерківського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Білоцерківський об`єднаний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про встановлення факту постійного проживання на території України - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді