Єдиний унікальний номер судової справи 490/7577/24
Номер провадження 22-ц/812/1729/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

18 листопада 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Копитіною Яною Сергіївною, ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 02 жовтня 2024 року, під головуванням судді Чулупа О.С. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

В обґрунтування позову зазначено, що 13 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з умовами якого останній отримав у борг у позивача грошову суму в розмірі 50 000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 20 серпня 2021 року, що підтверджується написаною власноруч відповідачем розпискою.

Крім того, 11 жовтня 2021 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з умовами якого останній отримав у борг у позивача грошову суму в розмірі 1 317 500 грн., що станом на 11 жовтня 2021 року еквівалентно 50 000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 20 вересня 2022 року включно згідно графіку повернення, що підтверджується договором від 11 жовтня 2021 року та написаною власноруч відповідачем розпискою.

Взятий на себе обов`язок ОСОБА_2 виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_3 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав і в строк, узгоджений сторонами, грошові кошти не повернув.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 : 50 000 доларів США заборгованості за борговою розпискою від 13 серпня 2021 року; 2 064 405 грн. заборгованості за борговою розпискою від 11 жовтня 2021 року; 768.49 доларів США 3% річних за борговою розпискою від 13 серпня 2021 року, а також судові витрати у справі.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 вересня 2024 року відкрито провадження у справі.

02 жовтня 2024 року ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_4 , звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначав, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №394729841 від 13 вересня 2024 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №397404192 від 02 жовтня 2024 року вбачається, що відповідачу на праві власності належить 1/3 частка двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи зміст заявлених позовних вимог, вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно, на думку особи, яка подала заяву, буде співмірним із заявленими вимогами, адже з огляду на оголошення продажу нерухомості за адресою нерухомого майна, на яке необхідно накласти арешт, ціна позову значно перевищує вартість 1/3 частки вищевказаної двокімнатної квартири.

Крім того, як вбачається із веб-порталу Судової влади України та Автоматизованої системи виконавчих проваджень, відповідач є боржником у інших справах, по яким відкрито виконавче провадження.

А тому, враховуючи вищевикладене та ціну позову, невиконання відповідачем умов договорів позики, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому, обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив накласти арешт на нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_3 , а саме на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвала районного суду обґрунтована тим, що позивачем не надано доказів, що невжиття зазначених заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, а також, що вжиття даних заходів забезпечить реальне виконання рішення суду у цій справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник адвокат Копитіна Я.С., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати, та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначав, що забезпечення його позову обраним ним способом гарантує виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у Цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

За змістом ч.3 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Аналогічні положення зазначені також у роз`ясненнях, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», в яких звернуто увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) викладено наступні висновки, які є застосовними у справі, яка переглядається.

Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII) процесуальний закон передбачав, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Після набрання чинності Законом №2147-VIII ч.ч.1,2, ст.149 ЦПК України викладено в такій редакції: «Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом».

Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 , інша частина цієї квартири належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Між сторонами виник спір з приводу невиконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань. Предметом заявленого позову є зобов`язання ОСОБА_3 з повернення ОСОБА_2 коштів за двома договорами позики.

ОСОБА_2 у заяві про забезпечення позову просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_3 , а саме 1/3 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що нерухоме майно може бути відчужене відповідачем та невжиття заходів забезпечення може в подальшому ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до вищевказаного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно, оскільки у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення.

На думку колегії суддів, обраний вид забезпечення позову є співмірним до позовних вимог і жодним чином не порушує прав інших осіб, які не є учасниками даної справи. До того ж арешт спірного майна є тимчасовим, а тому не є таким, що порушує права власника, а є лише обмежувальним заходом встановленим законом, та необхідним для вирішення судового спору.

При цьому, колегія зауважує, що питання про обґрунтованість чи необґрунтованість заявлених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 не вирішується судом на даній стадії.

За такого, аргументи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає обґрунтованими.

З урахуванням підстав та змісту заяви ОСОБА_2 у справі, яка переглядається, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд мав вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно. Оскільки суд першої інстанції не вчинив вказаної процесуальної дії, то вказане слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

За такого, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи, що арешт нерухомого майна відповідача дійсно є заходом забезпечення позову, спроможним забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а також відомості про належність відповідачу такого майна, колегія суддів вважає за необхідне накласти арешт на нерухоме майно, а саме 1/3 частку квартири, що належить на праві власності відповідачу.

Невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті й набрання законної сили судовим рішенням, може істотно ускладнити в разі задоволення позовних вимог ефективний захист поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких ОСОБА_2 звернувся до суду, та вплинути на виконання цього рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Копитіною Яною Сергіївною, задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 жовтня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 20 листопада 2024 року