Провадження №2/760/3650/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.

з участю секретаря судового засідання - Тодосюк Г.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТДВ СК «Альфа-Гарант», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 про стягнення суми страхового відшкодування

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ТДВ СК «Альфа-Гарант», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , в якому просили стягнути суму страхового відшкодування з нарахованого пенею з відповідача на користь позивачів у сумі 93 647,88 грн та покласти на відповідача витрати понесені позивачами на судовий збір у сумі 936,47 грн. та на оплату правової допомоги 3000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 січня 2018 року відбулася ДТП, в якій пошкоджено належний позивачу ОСОБА_1 транспортний засіб Мерседес Бенц С220, днз НОМЕР_1 (LT).

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року у справі №760/3077/18 винним у вчиненні ДТП визнано ОСОБА_3 .

На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП була застрахована у ДТВ СК «Альфа-Гарант».

30 січня 2018 року ОСОБА_2 як особа, яка керувала пошкодженим транспортним засобом, подав відповідачу заяву №ЦВ/18/0257 з усіма необхідними додатками про виплату страхового відшкодування.

05 лютого 2018 року відповідач провів огляд пошкодженого транспортного засобу.

07 лютого 2018 року ОСОБА_2 подав відповідачу заяву про проведення повторного огляду транспортного засобу та надання копій акту проведення огляду.

07 березня 2018 року відповідач надіслав повідомлення №12/680 в якому повідомив, що повторний огляд проводитися не буде, тому що в акті від 05 лютого 2018 року зафіксовані всі пошкодження та розрахунок суми не проводився у зв`язку з тим, що не встановлена судом вина водія ОСОБА_3 , однак на момент складання цього документу постанова суду уже набрала законної сили.

27 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про страхове відшкодування у розмірі 60 000,00 грн на що 20 грудня 2018 року отримав відповідь №12/3626, у якій відповідач просив надати додаткові документи у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме: довіреність та переклад довіреності в якій зазначено, що заявник може отримувати страхове відшкодування та представляти інтереси в страхових компаніях; свідоцтво та переклад свідоцтва про реєстрацію ТЗ або його аналогу; копію паспорту та переклад паспорту власника - у разі якщо власник ТЗ - фізична особа; витяг з реєстру та переклад витягу з реєстру іноземної держави про реєстрацію відповідної юридичної особи.

ОСОБА_1 26 лютого 2019 року надав повторну заяву відповідачу із зазначенням того, що всі необхідні документи додано і вимагав виплатити страхове відшкодування.

Згідно відомостей у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, виданого державно компанією Литовської республіки «Регітра» ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки Мерседес Бенц С220, днз НОМЕР_2 , тому витребування додаткових документів вважає недоцільним.

Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виплати страхового відшкодування позивачі просять у судовому порядку стягнути на їх користь 60 000,00 грн з відповідача.

Також, у зв`язку із затримкою виплати страхового відшкодування за період з 13 травня 2018 року по 07 серпня 2019 року просять стягнути 3% річних у розмірі 2 209,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 5 410,38 грн та пеню у розмірі 26 028,50 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2019 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 серпня 2020 року для розгляду визначено суддю Жовноватюк В.С.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року справу повернуто до Печерського районного суду м. Києва для виконання вимог ст.31 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2021 року для розгляду визначено суддю Аксьонову Н.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху, а позивачам надано строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року вказану позовну заяву повернуто позивачам.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20 квітня 2022 року для розгляду справи визначено суддю Аксьонову Н.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2022 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13 листопада 2023 року до суду від представника відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» - Жуковського Д.В. надійшов відзив, у якому він заявив клопотання про поновлення процесуальних строків для подання відзиву. Відповідач заперечив проти задоволення позову та просив застосувати спеціальну позовну давність до позовних вимог про стягнення пені. Зазначає, що за відсутності перекладу свідоцтва про реєстрацію ТЗ з двох сторін (у товариства є лише одна сторона) та витягу з реєстру та перекладу витягу з реєстру юридичних осіб іноземної держави, неможливе отримання страхового відшкодування потерпілій особі. Свідоцтво про реєстрацію ТЗ не було перекладено, та з нього не встановлюється, що власником пошкодженого ТЗ є саме позивач. Крім того, довіреність, на підставі якої ОСОБА_2 звернувся для отримання страхового відшкодування втратила свою юридичну силу, оскільки була видана 25 серпня 2017 року, на три роки, тобто, строк її дії сплинув 25 серпня 2020 року, що позбавляє права позивача на отримання страхового відшкодування. Додатково зауважив, що сума страхового відшкодування має зменшуватися на суму франшизи, яка становить 500,00 грн. Також, до позовних вимог про стягнення пені відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України має застосовуватися річний строк позовної давності. Так, позивач просить стягнути пеню з 16 травня 2018 року, а до суду звернувся лише 07 серпня 2019 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року поновлено відповідачу строк на подання відзиву.

З`ясувавши доводи та аргументи позивача, заперечення відповідача у відзиві на позовну заяву, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з нижченаведених підстав.

Судом установлено, що 30 січня 2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Volkswagen Transporter днз НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , в наслідок якої заподіяно шкоду автомобілю марки Mercedes-Benz C220, днз НОМЕР_1 ( LT ) під керуванням позивача ОСОБА_2 .

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року у справі №760/3077/18 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з нормою частини 6 статті 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Volkswagen Transporter днз НОМЕР_3 , була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант».

30 січня 2018 року ОСОБА_2 як особа, яка керувала пошкодженим транспортним засобом, подав до ТДВ СК «Альфа-Гарант» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

05 лютого 2018 року відповідач провів огляд пошкодженого транспортного засобу та склав дефектну відомість огляду колісного транспортного засобу.

07 лютого 2018 року ОСОБА_2 подав до ТДВ СК «Альфа-Гарант» заяву про проведення повторного огляду транспортного засобу та надання копій акту проведення огляду.

Листом від 07 березня 2018 року за №12/680 ТДВ СК «Альфа-Гарант» повідомило ОСОБА_2 , що додатковий огляд проводитися не буде, тому що в акті від 05 лютого 2018 року зафіксовано підтікання палива. Розрахунок суми не проводився у зв`язку з тим, що не встановлена судом вина водія ОСОБА_3

27 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав до ТДВ СК «Альфа-Гарант» заяву про страхове відшкодування у розмірі 60 000,00 грн.

Листом від 20 грудня 2018 року за №12/3626 ТДВ СК «Альфа-Гарант» повідомило про необхідність надати додаткові документи у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а саме: довіреність та переклад довіреності в якій зазначено, що заявник може отримувати страхове відшкодування та представляти інтереси в страхових компаніях; свідоцтво та переклад свідоцтва про реєстрацію ТЗ або його аналогу; копію паспорту та переклад паспорту власника - у разі якщо власник ТЗ - фізична особа; витяг з реєстру та переклад витягу з реєстру іноземної держави про реєстрацію відповідної юридичної особи.

26 лютого 2019 року ОСОБА_1 надав повторну заяву відповідачу із зазначенням того, що всі необхідні документи додано і вимагав в термін 5 робочих днів виплатити страхове відшкодування.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію № НОМЕР_5 , виданого державно компанією Литовської республіки «Регітра» ОСОБА_1 має права на транспортний засіб марки Mercedes-Benz C220, днз НОМЕР_1 (LT).

З копії довіреності №2017-4763 від 28 серпня 2017 року, наданої ОСОБА_4 від юридичної особи ЗАО «Lucsana», яка зареєстрована у Литовській республіці, встановлено, що юридична особа довірила позивачу управління та користування автомобілем Mercedes-Benz C220, днз НОМЕР_1 (LT) на основі реєстраційного посвідчення № НОМЕР_6 , виданого ДП «Регітра» 25 серпня 2017 року, а також турбуватися про його технічний стан, бути представником в Дорожній поліції, на митницях, а також в страхових компаніях з правом на страхування автомобіля, отримання страхових полісів та отримання страхових виплат у випадку ДТП. Довіреність видано строком на 3 роки.

Згідно положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Положеннями статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Положеннями ч.1 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно абз. 1 п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Відповідно до положень ч.4 ст.36 Закону, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Згідно з п.1.3. ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір відшкодування страховиком шкоди (збитків), завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); шкодою, заподіяною майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду (пункт 32.4 статті 32); шкодою, пов`язаною із втратою товарної вартості транспортного засобу (пункт 32.7 статті 32); сумою франшизи, розрахованою за правилами пункту 12.1 статті 12.

За змістом ст. 29, п. 32.7 ст. 32 вказаного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу.

Згідно з п.3 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує витрати на проведення експертизи лише в разі якщо він у визначений законом строк не направив свого представника для огляду транспортного засобу.

Отже, обов`язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і зазначеним відновлювальним ремонтом згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначили, що ОСОБА_1 є власником пошкодженого транспортного засобу, а позивач ОСОБА_2 користується транспортирним засобом на підстав доручення, а тому має право на отримання страхового відшкодування.

Разом з тим, у розумінні ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачі не є потерпілими, оскільки не є власниками транспортного засобу, що був пошкоджений під час ДТП.

Відповідно до п.б ч.35.2 ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви для отримання страхового відшкодування додаються: документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником.

Документи, зазначені у підпунктах «а» - «ґ» цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.

Згідно ст.246 ЦК України, довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Частиною 2 статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

У копії довіреності №2017-4763 від 28 серпня 2017 року, зазначено, що юридична особа ЗАО «Lucsana», яка зареєстрована у Литовській республіці, довірила позивачу ОСОБА_1 управління та користування автомобілем Mercedes-Benz C220, днз НОМЕР_1 (LT) на основі реєстраційного посвідчення № НОМЕР_6 , виданого ДП «Регітра» 25 серпня 2017 року, а також турбуватися про його технічний стан, бути представником в Дорожній поліції, на митницях, а також в страхових компаніях з правом на страхування автомобіля, отримання страхових полісів та отримання страхових виплат у випадку ДТП. Довіреність видано строком на 3 роки.

Тобто свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_5 , видане 25 серпня 2017 року державною компанією Литовської республіки «Регітра» не є документом, який посвідчує право власності ОСОБА_1 на транспортний засіб марки Mercedes-Benz C220, днз НОМЕР_2 . Власником цього автомобіля є саме ЗАО «Lucsana», яка зареєстрована у Литовській республіці.

Та обставина, що ОСОБА_2 є лише користувачем пошкодженого транспортного засобу в ході розгляду справи не оспорювалася.

Згідно вимог статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на викладене, суд не може покласти в основу рішення твердження позивачів про те, що вони є потерпілими (власником транспортного засобі) в розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та їм має бути виплачене страхове відшкодування.

Також слід зауважити, що для визнання на території України документу, що складений на території Литовської Республіки, він має відповідати вимогам ст.13 Договору між Україною і Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 20 листопада 1994 року. Документ, що визначає надання представнику права на отримання відшкодування може також посвідчуватись нотаріально у відповідності до Закону України «Про нотаріат».

Як вбачається із матеріалів справи, позивачі подали до ТДВ СК «Альфа-Гарант» довіреності, які видані у місті Каунас Литовської Республіки власником транспортного засобу Mercedes-Benz C220, днз НОМЕР_1 (LT) - компанією ЗАО «Lucsana», що підписані директором Юрієм Луцюком та скріплена печаткою. Разом з тим, належної процедури легалізації у Литовській Республіці вказані довіреності не пройшли. Крім того, свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_5 , видане 25 серпня 2017 року державною компанією Литовської республіки «Регітра», з литовської на українську мову перекладено у ТОВ «Центр перекладів «МАПА» та без нотаріального посвідчення не може вважатися достовірним.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про міжнародне приватне право», порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Згідно статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 2 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, вчиненої в Гаазі 05 жовтня 1961 року (набула чинності для України 22 грудня 2003 року на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів»), (далі Гаазька Конвенція 1961 року) кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.

Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.

Відповідно до статті 3 Гаазької конвенції 1961 року, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Відповідно до статті 4 Гаазької конвенції 1961 року, передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1961 року, апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.

Відповідно до статті 6 Гаазької конвенції 1961 року, кожна Договірна держава призначає, зазначаючи їхні офіційні функції, ті органи, яким надаються повноваження на проставлення апостиля, згаданого в частині першій статті 3.

Наявні у матеріалах справи довіреності складені не судом і не офіційною особою в межах їх компетенції, а директором компанії ЗАО «Lucsana». Тому правосуб`єктність юридичної особи компанії ЗАО «Lucsana» за законом Литовської Республіки та повноваження особи, що видала довіреність на представництво компанії ЗАО «Lucsana» та видачу зазначеної довіреності потребували відповідного офіційного підтвердження.

Тобто, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що автомобіль Mercedes-Benz C220, днз НОМЕР_1 (LT) належить юридичній особі ЗАО «Lucsana», що зареєстрована в Литовській республіці, а тому вимоги страховика ТДВ СК «Альфа-Гарант» про надання додаткових документів буди правомірними. У свою чергу, позивачами не надано жодних доказів правомірності користування пошкодженим автомобілем, а також документів, які дають право на отримання страхового відшкодування.

Додатково суд зауважує, що заявлений позивачами до стягнення розмір страхового відшкодування у 60 000,00 грн не підтверджується жодними належними і допустимими доказами, долучені до позову акт огляд пошкодженого транспортного засобу та дефектна відомість огляду колісного транспортного засобу не підтверджують розмір збитків пошкодженого транспортного засобу, а клопотань про призначення судової авто-товарознавчої експертизи позивачами в ході судового розгляду заявлено не було.

Позовні вимоги в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені є похідними від вимог про стягнення страхового відшкодування, а тому також не підлягають задоволенню.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивачі належними та допустимими доказами не довели наявність обставин, на які посилалися як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТДВ СК «Альфа-Гарант», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 про стягнення суми страхового відшкодування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ;

позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ;

відповідач - ТДВ СК «Альфа-Гарант», місцезнаходження: 01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Солом`янського

районного суду міста Києва Н.М. Аксьонова