Справа № 347/1/21
Провадження № 22-ц/4808/508/24
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Баркова В.М., Василишин Л.В.

секретаря Струтинської Д.В.

з участю ОСОБА_1 її представника адвокатки

Васильченко (Бойко) З. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвокатки Бойко Зої Сергіївни на рішення Косівського районного суду від 18 січня 2024 року, постановлене в складі судді Крилюк М.І. в м. Косові у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Позовні вимоги з врахуванням уточнених позовних вимог мотивовані тим, що з 10 січня 2014 року і до травня 2018 року сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, купували майно в інтересах сім`ї, проте шлюб між ними не був зареєстрований. Між сторонами тривали спільні взаємні стосунки, які ґрунтувалися на засадах почуттів та шлюбних відносин. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син, ОСОБА_3 .

Позивачка стверджує, що вони разом проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, купували майно в інтересах сім`ї. Так, за час спільного проживання, ними за спільні кошти, було придбано транспортні засоби: ВАЗ-2101 1198, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; Opel Combo 1248, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 , 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; VIPER НОМЕР_5 , 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ; та Daewoo Nexia 1498, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 . За їх спільною згодою право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_2 . З травня 2018 року відповідач проживає окремо та користується автомобілями без її згоди, добровільно поділити вказані транспортні засоби не вдалось. Просила встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 10 січня 2014 року по травень 2018 року, в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини транспортних засобів: ВАЗ-2101 1198, 1972 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; Opel Combo 1248, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; ВАЗ-21013 1200, 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; VIPER MX 200R 200, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ; та Daewoo Nexia 1498, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 в сумі 115 399 грн. А також стягнути із відповідача в справі понесені позивачкою судові витрати.

Рішенням Косівського районного суду від 18 січня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бойко З. С. подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що відповідач визнав факт проживання однією сім`єю з 10 січня 2014 року та по серпень 2016 року, з січня 2017 року до серпня 2018 року, проте судом першої інстанції не взято це до уваги. Крім того, рішенням Кіровоградського районного суду від 10 грудня 2018 року встановлено, що сторони з 10 січня 2014 року проживали однією сім`єю, проте шлюб між сторонами не зареєстрували. Висновок суду, що позивачем не конкретизовано, коли саме відбувалось придбання майна, не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи наявна роздруківка реестраційних операцій надана регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Івано-Франківській області (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС на запит суду щодо зареєстрованих (перереестрованих, знятих з обліку) транспортних засобів за громадянином ОСОБА_5 в період з січня 2014 року по травень 2018 року.

25 березня 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Козар Т.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, що стверджувати, що між чоловіком та жінкою склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Позивачем не надано жодних доказів, які підтверджували факт спільного проживання сторін як подружжя, понесення витрат на утримання сім`ї та придбання майна в інтересах сім`ї.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокатка Васильченко (Бойко) З,С. підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні стороною позивача не надано суду належних доказів в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України щодо спільного проживання сторін по справі у вказаному позові період часу, ведення ними спільного господарства, включаючи наявність спільних витрат, спільний бюджет, спільне харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин, тому підстав для встановлення факту проживання сторін по справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 10 січня 2014 року по травень 2018 року немає, внаслідок чого в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. Зважаючи на наявність підстав для відмови у задоволенні вимог позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, необхідно відмовити у задоволенні і похідної позовної вимоги про визнання рухомого майна транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя та стягнення компенсації вартості частини в порядку поділу спільного майна подружжя.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що у сторін народився син, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтво про народження (а.с.9 зв. Т.1).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вінчались, що підтверджується копією свідоцтвом про вінчання від 26.01.2014 року(а.с.9 Т.1 ).

Згідно висновків експертного дослідження за №№ 12, 13, 14 від 22.05.2019 року про визначення середньої ринкової вартості транспортних засобів : ВАЗ 2101. 1982 року випуску 11649,70 грн, Daewoo Nexia 1.5і 16V (KLETN) 2012 року випуску -107398,40 грн та Opel Combo 1.7D 2002 року випуску 71683,00 грн

Згідно з висновком експерта №СЕ-19/112-21/8805-АВ від 19.10.2021 року визначено середню ринкову ціну автомобіля Daewoo Nexia 2012 року випуску 109 560,00 грн.; висновок експерта № СЕ-19/112-21/8804-АВ від 19.10.2021 р (а.с.171-175 т.1) яким визначено ринкову вартість автомобіля ВАЗ -21013 1986 року випуску- 12 110,00 грн; висновок експерта №СЕ-19/112-21/8807-АВ від 19.10.2021р (а.с.178-193 т.1) яким визначено ринкову вартість автомобіля Opel Combo 2006 року випуску 84010 грн .; висновок експерта №СЕ-19/112-21/8806-АВ від 19.10.2021р (а.с.197-201 т.1) яким визначено ринкову вартість колісного ТЗ VIPER MX 200R 200, 2013 року випуску ринкова вартість якого складає 17218,04 грн .; висновок експерта №СЕ-19/112-21/8803-АВ від 19.10.2021р (а.с.206-210 т.1) яким визначено ринкову вартість автомобіля ВАЗ 2101 1972 р.в. 7 900 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 14 ЦПК України).

Предметом позову у справі, що переглядається в апеляційному порядку, є вимоги позивачки про: встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

На підтвердження своїх доводів позивачка надала до суду першої інстанції письмові докази, зокрема: копію церковного вінчання сторін від 26 січня 2014 року, копію повторного свідоцтва про народження дитини від 26 серпня 2015 року , виданого виконавчим комітетом Аджамської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 22 листопада 2018 року, батьками якої записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та фотокартки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Врахувавши недоведеність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач частково визнавав спільне проживання з позивачкою, так як зазначені докази не підтверджують наявності у сторін усталених відносин, які притаманні подружжю.

Крім цього, періодичність спільного перебування та проживання у віддалених населених пунктах не підтверджує факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвокатки Бойко Зої Сергіївни залишити без задоволення. Рішення Косівського районного суду від 18 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 липня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

В.М.Барков

Л.В.Василишин