КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2024року місто Київ

справа № 756/13076/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - Іщенко Євгена Дмитровича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В., повний текст рішення складено 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила:

зобов'язати ОСОБА_3 усунути створені для неї перешкоди у проживанні в квартирі АДРЕСА_1 , шляхом вселення її до вказаної квартири і передачі ключів від цього помешкання.

В обгрунтування вимог посилалася на те, що вона з 13 серпня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який було розірванорішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30 липня 2021 року.

Вказувала, що з 12 квітня 2007 року вона була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу, як колишня дружина останнього.

Зазначала, що спірна квартира є єдиним її житлом, вона не має іншого житлового приміщення, лише вона з дня проживання у вказаній квартирі несе витрати на її утримання, сплачує комунальні послуги.

Посилалася на те, що відповідач змінив замки на вхідних дверях до квартири, тому на сьогодні вона вимушена проживати в орендованому помешканні.

Позивач вважає, що ОСОБА_3 своїми протиправними діями, чинить їй перешкоди у користуванні житлом.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - Іщенко Є.Д. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що ОСОБА_1 з 13 серпня 2002 року по 26 серпня 2023 року на законних підставах, як член сім'ї проживала в спірній квартирі протягом 21 року, де і була зареєстрована з 12 квітня 2007 року по 21 серпня 2023 року та знята з реєстрації за заявою ОСОБА_3 як власника житла.

Вказував, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_1 , остання з дня проживання у вказаній квартирі несла витрати на її утримання.

Зазначав, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не дотримався балансу захисту права користування спірним житлом позивачем, яка вже не є членом сім`ї, але там проживала та була зареєстрована та не врахував правових позицій Верховного Суду в аналогічних справах.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має законних підстав для користування спірною квартирою, які б були похідними від права власності на житло, пов`язані із реєстрацією місця проживання, або ж договірними відносинами з власником цієї квартири, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення її права.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 13 серпня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірванорішенням Оболонського районного суду містаКиєва від 30 липня 2021 року.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 2000 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 січня 2007 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 лютого 2007 року ОСОБА_3 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

За Інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Оболонської РДА від 05 вересня 2023 року ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 12 квітня 2007 року по 21 серпня 2023 року.

Із витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 23 серпня 2023 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_3 з 28 вересня 1978 року та його син ОСОБА_4 з 06 березня 2014 року.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 , який є сином сторін підтвердив, що у останніх дійсно склались неприязні відносини, після створення нової сім'ї ОСОБА_3 не підтримує будь-яких стосунків із ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2021 року ОСОБА_3 зареєстрував інший шлюб з ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що з 12 квітня 2007 року вона була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу. Спірна квартира є єдиним її житлом, лише вона з дня проживання у вказаній квартирі несе витрати на її утримання, сплачує комунальні послуги.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що в спірній квартирі, яка належить йому одноосібно на праві власності, позивач не зареєстрована, зазначав що остання дійсно була вселена в квартиру, як член сім`ї, однак на даний час він перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою і його нічого не пов`язує з ОСОБА_1 так як і її з спірною квартирою.

Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

Отже, зазначене дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника квартири користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім'ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім'ї.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об'єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається тільки на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У своїх рішеннях ЄСПЛ вказує, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50, від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункти 40 - 41).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Під час розгляду справи по суті необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності особи та правом іншої особи на користування квартирою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім'ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено з пояснень сторін, ОСОБА_1 вселилася у квартиру відповідача, як член його сім'ї, а саме, як його дружина, за його згодою, а відтак правомірно набула право користування чужим майном, іншого житла на праві власності не має.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у справі №756/18047/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на корситування житловим приміщенням.

У вказаному рішенні судом встановлено, що ОСОБА_1 вселилася до квартири АДРЕСА_1 як дружина власника ОСОБА_3 , проживає разом із повнолітнім сином, який є особою з інвалідністю з дитинства.

Таким чином, оцінюючи пропорційність втручання у право ОСОБА_1 на житло та баланс між захистом права власності ОСОБА_3 та правом позивача на користування квартирою, колегія суддів виходить з того, що позивач поселилася у квартиру за згодою відповідача, тобто набула право користування спірним житлом згідно із законом та відповідно набула право на мирне володіння майном як член сім`ї ОСОБА_3 , відповідач чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, позивач не має іншого житла чи нерухомого майна на праві власності чи користуванні, спірна квартира є її єдиним постійним місцем проживання з 2007 року.

Та обставина, що сторони розірвали шлюб і позивач перестала бути членом сім'ї відповідача, враховуючи, що у ОСОБА_1 немає іншого житла, не є істотною обставиною для позбавлення останньої права користування спірним житловим приміщенням.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на те, що проживання позивача у квартирі, яка належить йому на праві власності порушує його право власності, колегія суддів відхиляє, оскільки неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).

Сама по собі наявність в особи права власності на спірне житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, а саме права на житло, яке також гарантується і захищається Конституцією України (стаття 47) та Конвенцією (стаття 8).

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2024 року у справі №201/2403/23.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційнної скарги.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язанихз розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 6000 грн. за складання позову.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування було надано копії: договору про надання правової допомоги від 25 вересня 2022 року, укладеного між адвокатом Іщенком Є.Д. та ОСОБА_1 ; акту здачі-приймання виконаних робіт від 10 жовтня 2023 року.

Також позивачем було сплачено судовий збір за подачу позову у розмірі 1073,60 грн. та за подачу апеляційної скарги - 1610,40 грн.

Оскільки наявні підстави для задоволення позову, а тому відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витратипо сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу, понесені позивачем слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Іщенко Євгена Дмитровича - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 не чинити ОСОБА_1 іОСОБА_6 і, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 уОСОБА_6 у у квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 передати ОСОБА_1 іОСОБА_6 і, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ключі від квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 иОСОБА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 2684 грн., витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції у розмірі 6000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: