Справа № 496/1071/23
Провадження № 2/496/145/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Черних Т.О.

позивача - ОСОБА_1 , який приймає участь в режимі відеоконференції,

представника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - Дмитрук Ю.Д., яка приймає участь в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, в особі Міністерства внутрішніх справ України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Вінницьке районне управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та судові витрати по справі.

В обґрунтування позову зазначено, що у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого слідчого відділу Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Шевчик В.В. із заявою про визнання потерпілим у кримінальному провадженні № 0001353, відомості про яке внесені до ЄРДР 18.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Мотивом даного звернення стало те, що 25.08.2022 року ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/18484/22 задоволено клопотання старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової та господарської діяльності слідчого відділу Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ст. лейтенанта поліції ОСОБА_2 , накладено арешт на автомобіль марки «TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_1 , 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом заборони користування та розпорядження автомобілем. 26.08.2022 року ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/18495/22 задоволено клопотання старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової та господарської діяльності слідчого відділу Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ст. лейтенанта поліції ОСОБА_2 , накладено арешт на автомобіль марки «TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_3 , 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом заборони користування та розпорядження автомобілем. Підставою для вжиття заходу забезпечення кримінального провадження стало те, що у провадженні старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері службової та господарської діяльності Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Черчика О.Ю. перебуває кримінальне провадження №0001353, відомості про яке внесені до ЄРДР 18.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що до Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява ОСОБА_3 , про те, що невстановлена службова особа в період часу з 22.12.2020 року по 24.12.2020 року здійснила підробку договору комісії (ЖЄО 21776). ОСОБА_3 надала слідчому свідчення про те, що її колишній чоловік ОСОБА_4 займався купівлею-продажем автомобілів, доставлених в Україну із США. Всі автомобілі реєструвались по надходженню в Україну на ОСОБА_3 , як на власника, та частково на самого ОСОБА_4 , оскільки це був їх спільний сімейний бізнес, і оплату за вказані автомобілі здійснювали за спільні сімейні кошти. Документи на автомобілі перебували у ОСОБА_4 . 17.12.2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 почали судовий процес з розірвання шлюбу. У квітні 2021 року шлюб було розірвано. ОСОБА_3 з`ясувала, що ОСОБА_4 відчужив належні подружжю автомобілі, серед яких і автомобіль TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_3 , 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , «TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_5 , 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , які належать на праві власності ОСОБА_1 . ОСОБА_3 повідомила, що не підписувала договір комісії вказаного автомобіля від 24.12.2020 року № 6450/20/013912 та акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини від 24.12.2020 року. ОСОБА_3 повідомила, що в результаті підробки її підпису протиправно відчужено належний їй на праві власності автомобіль «TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_5 , 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_3 , 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_1 . Позивачем у заяві також було обґрунтовано завдання матеріальної (майнової) шкоди. 26.05.2021 року у місті Вінниця, у ТСЦ 5152, відповідно до встановленої законом процедури (на підставі договору купівлі- продажу) ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_3 , 2011 року випуску, та отримав державні реєстраційні знаки НОМЕР_4 ., а також автомобіль «TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_6 , 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Продавцем автомобіля виступив ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі довіреності з правом продажу від імені власника автомобіль марки «TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_7 , 2011 року випуску, яка посвідчена ОСОБА_5 . приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області від 27.05.2020 року, зареєстрованої у реєстрі за № 1189, а ОСОБА_3 особисто по автомобілю «TOYOTA» модель «PRIUS», VIN НОМЕР_5 , 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Отже, з 26.05.2021 року та з 28.05.2021 року ОСОБА_1 набув право приватної власності на вказані автомобілі. За придбання даних автомобілів ОСОБА_1 заплатив подружжю « ОСОБА_6 » суму близьку двадцяти тисяч доларів США. Слідчим СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0001353 від 18.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 366 КК України. Отже, вважаючи, що даним кримінальним правопорушенням ОСОБА_1 завдано істотної майнової шкоди, він просив слідчого прийняти процесуальне рішення - винести постанову про визнання ОСОБА_1 потерпілим у даному кримінальному провадженні, та вручити пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Однак слідчим грубо проігноровано заяву ОСОБА_1 , у зв`язку із чим він був змушений звернутись до слідчого судді із скаргою на протиправну бездіяльність слідчого. Під час розгляду скарги слідчим суддею 07.10.2022 року ОСОБА_1 отримав лист-відповідь від 30.09.2022 року № Я-1424 старшого слідчого слідчого відділу Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області О. Черчика про фактичну відмову у визнанні позивача потерпілим у межах даного кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/22440/22 від 17.10.2022 року задоволено скаргу ОСОБА_1 , зобов`язано слідчого Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Шевчика В.В. здійснити процесуальні дії по залученню ОСОБА_1 до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року. Ухвала набрала законної сили негайно і оскарженню не підлягає. 07.11.2022 року ОСОБА_1 знову звернувся до слідчого із заявою про надання інформації про хід розгляду ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/22440/22 від 17.10.2022 року, та розгляду питання про процесуальний статус ОСОБА_1 у цьому ж кримінальному провадженні в якості потерпілого. Жодної відповіді від слідчого не надійшло, процесуальні дії вчинені не були, ОСОБА_1 не отримав статусу потерпілого у цьому самому кримінальному провадженні. 29.12.2022 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді із скаргою, якою просив слідчого суддю визнати протиправною бездіяльність слідчого Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Шевчика В.В., яка пов`язана із невиконанням (неналежним виконанням) ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/22440/22 від 17.10.2022 року, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 , зобов`язано слідчого Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 здійснити процесуальні дії по залученню ОСОБА_1 до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року в якості потерпілої особи. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Клапоущак С.Ю. від 24.01.2023 року №127/30765/22 зобов`язано слідчого Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області Шевчика В.В. протягом 5 днів виконати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/22440/22 від 17.10.2022 року та здійснити процесуальні дії по залученню ОСОБА_1 до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року в якості потерпілої особи. Таким чином, суд визнав неправомірною бездіяльність слідчого, допущену в межах кримінального провадження № 0001353 від 18.10.2021 року. Позивач вважає, що йому спричинено моральну шкоду, яка оцінена ним у 10 000 грн. Зокрема, ця шкода полягає в незабезпеченні правоохоронним органом не тільки розгляду заяви ОСОБА_1 про розгляд його заяви про надання статусу потерпілої особи, а і не розгляді і не виконанні ухвали слідчого судді від 17.10.2022 року, якою зобов`язано слідчого вирішити

питання надання ОСОБА_1 статусу потерпілої особи у кримінальному провадженні № 0001353 від 18.10.2021 року, та невиконанні ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Клапоущак С.Ю. від 24.01.2023 року, якою визнано неправомірною бездіяльність слідчого щодо виконання ухвали слідчого судді від 17.10.2022 року, у зв`язку із чим ОСОБА_1 вимушений був застосовувати додаткові зусилля для захисту свого порушеного права, для чого він витрачав свій власний час, який був призначений для відпочинку, роботи, уваги сім`ї. Крім того, він долав достатньо велику відстань між місцем свого мешкання та місцем знаходження слідчого відділу, при цьому вимушено обмежував себе у сні, відпочинку, вимушений був порушувати встановлений свій режим харчування, нести видатки з своєї заробітної платні на транспорт, поштові видатки. Внаслідок цього був істотно спустошений його організм, що вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення сил, організації свого нормального ритму життя, що приводило до його моральних страждань та переживань, які стали наслідком допущених правоохоронним органом порушень його прав у кримінальному провадженні. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Представник Державної казначейської служби України - Недошовенко А.О. надіслала відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що у позовній заяві позивач зазначає про те, що внаслідок незаконних, на його думку, дій органів досудового розслідування йому було завдано шкоди та просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., при цьому позовна заява пред`явлена до Держави Україна в особі Казначейства. ОСОБА_1 помилково ототожнює Казначейство з Державою Україна та Державним бюджетом України. Положеннями ст. 43 Бюджетного кодексу України визначено, що Казначейство та його територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлюють державу. Казначейське обслуговування передбачає: 1) розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; 2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, реєстрації взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями; 3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України; 4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами. Згідно ст. 23 Бюджетного кодексу України виплати державних коштів з державного бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. У ст.ст. 92, 95 Конституції України зазначено, що виключно законами України визначається державний бюджет України і бюджетна система України та виключно тільки законом про Державний бюджет України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади та утворена для реалізації 4 державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є юридичною особою публічного права, самостійно несе відповідальність по своїм зобов`язанням. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Державу представляють відповідні державні органи в межах їх компетенції через свого представника. Отже, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдану шкоду. З огляду на вищевказане, належним відповідачем по справі №496/1071/23 є Вінницьке районне управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - орган, діями/бездіяльністю якого, на думку позивача, завдано йому моральної шкоди, а не Казначейство. Залучення або ж незалучення у таких категоріях спорів Казначейства чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган. Те, що на органи Казначейства покладено повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду не свідчить, що такі органи мають бути учасниками по кожній судовій справі де однією з вимог є стягнення коштів з Державного бюджету України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Так, обґрунтовуючи протиправність та незаконність дій/бездіяльності органів прокуратури позивач посилається на: - ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.10.2022 по справі №127/22440/22, якою зобов`язано слідчого Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області здійснити процесуальні дії по залученню ОСОБА_1 до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року; - ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2023 №127/22440/22, якою зобов`язано слідчого Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області протягом 5 днів виконати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.10.2022 по справі №127/22440/22. Аналізуючи вищевикладене Державна казначейська служба Україниприходить до висновку, що жодною ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області не визнано дії/бездіяльність слідчого чи протиправними та незаконними, а сам факт скасування постанов про закриття кримінального провадження не може свідчити про їх безумовну незаконність та протиправність. Отже, твердження позивача про те, суд визнав неправомірною бездіяльність слідчого допущену в межах кримінального провадження №0001353 від 18.1.02021 року не відповідають дійсності та є помилковими. В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Сам факт скасування постанов слідчого не свідчить про протиправність дій слідчого та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача вже були поновлені ухвалами слідчих суддів. Оскільки позивач не надав доказів на підтвердження незаконності та протиправності дій/бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, позовні вимоги щодо відшкодування на його користь моральної шкоди не підлягають задоволенню. Протиправність дій/бездіяльності органу досудового розслідування під час здійснення кримінального провадження №0001353 не підтверджена жодними належними доказами, тому вимоги позивача щодо відшкодування на його користь моральної шкоди не підлягають задоволенню. Позивачем не наведено якими належними та допустимими доказами підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань. Не надано жодних доказів, що підтверджують зміни в стані здоров`я потерпілого у зв`язку з діями/бездіяльністю посадових осіб Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, в чому полягали вимушені зміни та їх характер у його життєвих і виробничих стосунках, як знизився ступінь його престижу/ділової репутації, який час та зусилля було витрачено позивачем для відновлення попереднього стану. Отже, Казначейство вважає, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь моральної шкоди у загальному розмірі 10 000 грн. не підлягають задоволенню. В абз.2 прохальної частини позову позивач просить суд вирішити питання щодо стягнення з відповідача судового збору. Так, відповідачами по справі є Казначейство та Міністерство внутрішніх справ України, при цьому позивач не зазначив з якого саме з цих відповідачів необхідно стягнути на його користь судовий збір. Враховуючи те, що звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою зумовлене, на його думку, незаконними діями/бездіяльністю Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, то питання розподілу судових витрат понесених у справі має вирішуватись виключно між ОСОБА_1 та органами поліції, а також оскільки окремі юридичні особи, в тому числі, органи поліції самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня, тому будь-які виплати, повинні відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для даних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань. Казначейство вважає, що вимога про стягнення судового збору з Казначейства є незаконною та необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Представник Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - Господарець А.А. надала до суду письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначила, що у провадженні слідчого відділу Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001353 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, у якій ОСОБА_1 являється потерпілим. На теперішній час триває досудове розслідування. Позивач у заяві заявляє про затягування досудового розслідування, проте ст. 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Відшкодування шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю, на що посилається позивач, як на підставу заподіяння йому шкоди, регулюється ч.ч.1-4 ст. 1176 ЦК України. Стаття 1176 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Підстави відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду визначені в ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил відшкодування шкоди завданої органом державної влади, їх посадовими і службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України). Натомість для настання відповідальності за ч.1 ст. 1176 ЦК України необхідно, щоб вищеперераховані дії правоохоронних органів та суду були незаконними. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Однак, у справі відсутні відомості про визнання неправомірними дій (бездіяльності) посадових осіб правоохоронних органів, зокрема слідчими Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області. Частина 7 даної статті веде мову про те, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється Законом. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди громадянину завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналіз наведених норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» дає право дійти висновку, що статтею 1 визначено коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, а статтею 2 передбачені підстави для такого відшкодування, що спростовує доводи позивача стосовно чіткої вимоги закону про відшкодування йому як потерпілому, у кримінальному провадженні у зв`язку із постановленням ухвали про скасування постанови про закриття кримінального провадження. Сам факт звернення позивача з заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішеннями слідчого чи прокурора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно із п.18 ч.1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. У спірних правовідносинах посадові особи слідчого відділу Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, тому положення ст. 1174 ЦК України не підлягають застосуванню. Позивач у позові не навів аргументованих доводів та не надав доказів на підтвердження факту вчинення органами досудового розслідування фізичного чи психічного впливу щодо нього в ході досудового розслідування кримінального провадження №0001353, що вказувало б на спричинення йому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань, тощо. Позивач у позовній заяві зазначив, що був змушений неодноразово оскаржувати дії чи бездіяльність слідчого, що посилило його моральні, психічні страждання і переживання. Верховний Суд у постанові від 31.07.2020 року по справі №686/22133/18 дійшов висновку, що витрати власного часу та зусилля позивача на складання скарги, її подачу та участь у розгляді справи є реалізацією права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування передбачено главою 26 КПК України та є важливою гарантією учасників кримінального процесу і відповідно до ст. 7 КПК України є однією із засад кримінального провадження та сприяє виявленню й усуненню недоліків, допущених при його здійсненні. В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого, дізнавача та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Тобто, відновлення порушеного права позивача шляхом оскарження бездіяльності слідчих в порядку, визначеному КПК України, не тягнене наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом моральної шкоди. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом та у разі задоволення їдких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. ЦПК України не передбачає можливості встановлення судом у порядку цивільного судочинства фактів протиправності дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання судом таких дій протиправними.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Пояснив, що пройшло достатньо часу, проте слідчий до теперішнього часу не вручив ОСОБА_1 пам`ятку потерпілого та не ознайомив його з процесуальними правами. Позивачем було подано заяву слідчому судді Вінницького районного суду, є рішення, встановлено строки слідчому для закриття справи або пред`явлення особі обвинувачення, проте рішення не виконане. Позивач пояснив, що готує пакет документів в ДБР і буде подавати слідчому судді скаргу щодо невиконання рішення суду, яке набрало законної сили. Позивач звертався в офіс Генерального прокурора, йому надала відповідь Вінницька окружна прокуратура про те, що в діях слідчого наявні нюанси, що він затягував процес. Позивачу відповіли, що він являється потерпілим у кримінальному провадженні. По теперішній час ОСОБА_1 не визнано потерпілим. Слідчий грубо ігнорує рішення трьох суддів, які набрали законної сили, не виходить на зв`язок, пам`ятку потерпілого позивачу не вручив. Заявлена до стягнення сума грошових коштів у розмірі 10 000 грн. не покриває всі витрати позивача. Він нещодавно проходив лікування, оскільки погане здоров`я. Позивач пояснив, що готує документи в Європейський Суд, записався на прийом до Міністра МВС, йому потрібен результат.

Представник Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - Дмитрук Ю.Д. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є визначений перелік підстав, у разі наявності яких особа має право на відшкодування моральної шкоди. Наявність моральної шкоди має бути доведена певними засобами доказування. Позивач посилається на те, що він звертався до суду щодо оскарження дій слідчого та зобов`язання вчинити певні слідчі дії, що є правом позивача відповідно до КПК України та в даному випадку не може бути моральною шкодою. Позивач в межах кримінально-процесуального законодавства використовує свої права. Звернення до суду зі скаргою на дії слідчого є процесуальним правом позивача, як потерпілого по кримінальному провадженню.

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Міністерства внутрішніх справ України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 19.09.2022 року ОСОБА_8 звертався до слідчого СВ Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Шевчика В.В. з заявою про визнання потерпілим у кримінальному провадженні №0001353 від 18.10.2021 року.

Листом від 30.09.2022 року за вих.№Я-1424 старший слідчий СВ Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області О. Черчик повідомив ОСОБА_8 про те, що слідчим відділом Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області здійснюється до судове розслідування матеріалів кримінального провадження №0001353, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України. На даний час у органу досудового розслідування відсутні будь-які відомості, які б вказували на спричинення ОСОБА_8 матеріальної шкоди, тому залучення його в якості потерпілого до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року є неможливим.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.10.2022 року по справі №127/22440/22 скаргу ОСОБА_8 задоволено; зобов`язано слідчого Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 здійснити процесуальні дії по залученню ОСОБА_1 до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року в якості потерпілого.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2023 року по справі №127/30765/22 скаргу ОСОБА_8 задоволено; зобов`язано слідчого Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Шевчика В.В. протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали виконати ухвалі слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17.10.2022 року про залучення ОСОБА_1 до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року в якості потерпілого.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підстав вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до вимог п.9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч.2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, крім іншого, полягає у душевних стражданнях, яких зазнала потерпіла особа.

За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами досудового розслідування, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Частиною 1 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст. 1176 ЦК України).

Як визначено ч.6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі-Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.5 ст. 4 Закону).

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати ч.6 ст. 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі № 569/4199/15-ц).

Суд вважає, що в рамках даних правовідносин спеціальні норми, передбачені ч.1 ст. 1176 ЦК України, застосуванню не підлягають та слід керуватися нормами ст. 1174 ЦК України.

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на норми ст. 1174 ЦК України.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Необхідною підставою для притягнення посадової або службової особи органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди за ст. 1174 ЦК України є неправомірні дії посадової або службової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібно довести наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох складових: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Верховний Суд у постанові від 03.09.2019 року по справі №916/1423/17 зазначив, що застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Верховний Суд у постанові від 03.06.2021 року по справі № 686/34047/19 зазначив, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2023 року №127/30765/22 зобов`язано слідчого Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Шевчика В.В. протягом 5 днів виконати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/22440/22 від 17.10.2022 року та здійснити процесуальні дії по залученню ОСОБА_1 до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року в якості потерпілої особи. Таким чином суд визнав неправомірною бездіяльність слідчого, допущену в межах кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року.

Проте, суд вважає такі доводи позивача хибними, оскільки зі змісту сказаної ухвали вбачається, що слідчим суддею зобов`язано слідчого здійснити процесуальні дії по залученню ОСОБА_1 до кримінального провадження №0001353 від 18.10.2021 року в якості потерпілої особи, натомість дії слідчого Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 не визнані неправомірними.

Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили, що на момент ухвалення рішення є відповідний процесуальний документ, де встановлені факти неправомірних дій слідчих слідчого відділу Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001353 від 18.10.2021 року.

У рішенні Конституційного суду України від 23.05.2001 року по справі №6-рп/2001 вказано, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному главою 31-А ЦПК України.

Суд акцентує увагу, що у разі наявності підстав для оскарження дій або бездіяльності слідчого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001353 від 18.10.2021 року, позивач наділений правом оскаржити його дії в порядку, передбаченому нормами діючого КПК України.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.04.2024 року по справі № 757/4970/22-ц).

У постанові Верховного суду від 25.03.2021 року по справі №227/3052/19 роз`яснено, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Позивач ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що внаслідок неправомірних дій слідчого йому було завдано моральну шкоду, яка виражається у тому, що він вимушений був застосовувати додаткові зусилля для захисту свого порушеного права, для чого він витрачав свій власний час, який був призначений для відпочинку, роботи, уваги сім`ї.

Крім того, він долав достатньо велику відстань між місцем свого мешкання та місцем знаходження слідчого відділу, при цьому вимушено обмежував себе у сні, відпочинку, вимушений був порушувати встановлений свій режим харчування, нести видатки з своєї заробітної платні на транспорт, поштові видатки.

Внаслідок цього був істотно спустошений його організм, що вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення сил, організації свого нормального ритму життя, що приводило до його моральних страждань та переживань, які стали наслідком допущених правоохоронним органом порушень його прав у кримінальному провадженні.

Як роз`яснено у п.п.3,5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.04.2021 року у справі № 766/21131/18 (провадження № 61-18770св19) зазначив, що аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Верховний Суд в ухвалі від 10.09.2020 року по справі №686/27957/19 роз`яснив, що витрати власного часу та зусилля позивача на складання скарги, її подачу та участь у розгляді справи є реалізацією права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і не є шкодою в розумінні статті 1174 ЦК України.

Разом з тим, порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди в цьому розмірі, а також не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів і заподіяною шкодою, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Суд, дослідивши надані позивачем докази дійшов висновку, що обставини, на які ОСОБА_1 посилався як на підтвердження своїх вимог судом, не дають підстав для покладення на державу обов`язку відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим цілком погоджується із доводами ГУНП в Вінницькій області, оскільки права позивача були захищені в судом в порядку визначеному ст.ст. 303-307 КПК України, що є правом особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Крім того, щодо пред`явлених позовних вимог до Державної казначейської служби України (далі Казначейство) слід зазначити, що хоча служба і є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин, однак згідно пред`явленого позову є виключно органом через який держава реалізує свою правосуб`єктність.

Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215 (далі - Положення).

Згідно з Положенням Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та, в установленому законодавством порядку, зокрема, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку; здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади.

Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Казначейство фактично є лише розпорядником державного бюджету, у справах про відшкодування шкоди, завданої діями чи бездіяльністю державних органів, позивачами, як правило пред`являється одна вимога - до органу який завдав шкоду. До Казначейства - не пред`являється жодних вимог.

Відтак, фактично органи Казначейства повинні залучатись судами у справи щодо відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, тільки для «гарантії» подальшого виконання відповідного рішення.

Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 року по справі №641/4272/19 роз`яснив, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державну Казначейську службу України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц (п.44), від 25.03.2020 року № 641/8857/17 (п.64)). Тому, у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Державну Казначейську службу України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

За таких підстав, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою особою, є держава в особі органу, якого позивач визнає порушником своїх прав. Стягнення моральної шкоди з Казначейства як з юридичної особи не є коректним, оскільки, як вбачається з позовної заяви, Казначейство жодних прав та законних інтересів позивача не порушувало, не могло, відповідно до своїх повноважень, проводити незаконні дії, про які йдеться в позовній заяві, і таким чином, моральна шкода не має відшкодовуватись за рахунок бюджетних асигнувань Казначейства.

Щодо пред`явлених позовних вимог до Міністерства внутрішніх справ України слід зазначити наступне.

Положенням про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року №878, визначено, що Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство внутрішніх справ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідних сферах.

Наказом МВС України від 06.11.2015 року №1389 «Про затвердження структури Міністерства внутрішніх справ України» затверджено структуру МВС України, з якої вбачається, що Національна поліція України та її територіальні підрозділи не входять до складу Міністерства внутрішніх справ України.

Відтак, Міністерство внутрішніх справ України є політичним, а не правоохоронним органом, який здійснює формування політики центральних органів влади та відповідно не несе відповідальність за дії інших центральних органів влади.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 7 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року №877 (далі-Положення) визначено, що Національна поліція здійснює свої повноваження через центральний орган управління та утворені в установленому порядку територіальні (у тому числі міжрегіональні) органи в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах, а також заклади та установи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області.

Відповідно до Положення, а саме п.п.7, 9 п.4 цього Положення, Національна поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності.

Отже, Міністерство внутрішніх справ України та Національна поліція є окремими центральними органами виконавчої влади, не підпорядкованими одне одному.

Разом з тим, у позові не обґрунтовано та не надано доказів того, що Міністерством внутрішніх справ України будь-яким чином порушуються, не визнаються або оспорюються права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 , а тому, Міністерство внутрішніх справ України не являється належним відповідачем у даній справі, що є окремою підставою для відмови у позові.

Верховний суд у постанові від 01.07.2020 року у справі №554/5000/18 дійшов висновку, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, проте встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Варто зазначити, що Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц дійшов висновку, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 року по справі 761/30025/16-ц).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем ОСОБА_1 , пред`явлено позов до неналежного відповідача та в ході розгляду справи позивачем не було заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача належним, або залучення до участі у справі належного співвідповідача, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1, ч.2, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахування того, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 272, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, в особі Міністерства внутрішніх справ України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Вінницьке районне управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 18.11.2024 року.

Суддя М.Л. Пасечник