Провадження №: 2-н/755/523/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" жовтня 2024 р. місто Київ

Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Савлук Т.В., вивчивши матеріли заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів її заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття.

Вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини на предмет дотримання вимог цивільного процесуального законодавства щодо форми та змісту поданої до суду заяви, суддя доходить наступних висновків.

Виходячи з положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 160 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно із статтею 162 Цивільного процесуального кодексу України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 27 Цивільного процесуального кодексу України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 28 Цивільного процесуального кодексу України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Звертаючись до суду, заявник зазначив адреси боржника ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 .

На виконання вимог ч. 4 ст. 165 Цивільного процесуального кодексу України суддею в порядку досудової підготовки справи здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру, з отриманої відповіді № 827761 від 04 жовтня 2024 року вбачається, що місцем реєстрації боржника ОСОБА_2 є: АДРЕСА_3 , що територіально не відноситься до юрисдикції Дніпровського району міста Києва.

Водночас підтвердженням вимушеного переселення є довідка переселенця, видана структурним підрозділом з питань соціального захисту за місцем проживання переселенця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» №509 (зі змінами) покладено обов`язок на Міністерство соціальної політики щодо формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Механізм видачі таких довідок затверджено «Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи».

Так, згідно з абзацом 2 пункту 1 вищевказаного Порядку довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, заявником не надано доказів, що боржник ОСОБА_2 зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та перебуває на обліку в Дніпровському районі міста Києва.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 165 Цивільного процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Нормою частини першої статті 166 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

З огляду на викладене, відсутні підстави для відкриття наказного провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини, оскільки боржник не зареєстрована та не перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа у межах Дніпровського району міста Києва, що дає підстави суду відмовити у прийнятті заяви про видачу судового наказу, як це передбачено пунктом 9 частини першої статті 165 Цивільного процесуального кодексу.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 27, 162, 164, 165 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

п о с т а н о в и в:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручено у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: