Справа № 157/166/24 Головуючий у 1 інстанції: Савич А. С.
Провадження № 22-ц/802/685/24 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки і піклування Камінь-Каширської міської ради Волинської області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 16 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

29 січня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 16.11.2023.

Вони являються батьками двох малолітніх синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з ним, а відповідачка повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дітей. Не цікавиться їх життям, не відвідує та не спілкується з ними. Не переймається їх потребами, фізичним і духовним розвитком, не виявляє материнської турботи та піклування, матеріально не забезпечує.

Відповідачка постійно зловживає спиртними напоями, веде бродячий спосіб життя, нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Ураховуючи наведене, просив позбавити відповідачку ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 16 травня 2024 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи і неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачка і третя особа не подали.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Третя особа надіслала заяву про розгляд справи без представника органу опіки і піклування та про підтримання свого висновку.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позивач звернувся із позовом 29 січня 2024 року, обґрунтовував свої вимоги саме станом на дату звернення, а тому судом і досліджуються усі обставини, які існували станом на січень 2024 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері неможливо. При цьому суд зазначив, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження винна поведінка та свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками і свідоме небажання їх виконувати. Також суд дійшов висновку, що висновок органу опіки і піклування не є достатньо обґрунтованим та складено при неповному з`ясуванні усіх обставин.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 16.11.2023, яке набрало законної сили 19.12.2023 (а.с.10-11).

Позивач і відповідачка являються батьками двох малолітніх синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8, 9).

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надав лише акт № 1 від 10.01.2024 обстеження житлово-побутових умов його проживання і затверджений рішенням виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради № 3/13 від 21.03.2024 висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав (а.с.12, 32-33).

Проте, обидва докази не є належними і допустимими у цій справі.

Так, у позовній заяві позивач зазначає, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з ним.

В акті № 1 від 10.01.2024 обстеження житлово-побутових умов, складеному Малоглушанським старостинським округом також зазначено, що позивач з двома дітьми проживає у будинку своїх батьків (а.с.12).

Разом із тим, у затвердженому рішенням виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради № 3/13 від 21.03.2024 висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав зазначено, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з мамою і проживають у будинку батьків відповідачки (а.с.32-33).

Такі суперечності позивачем не усунуто.

Крім того, позивач обґрунтовує позов тим, що після розірвання шлюбу відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Ураховуючи дату розірвання шлюбу - 16.11.2023 та дату звернення з позовом - 29.01.2024, апеляційний суд доходить висновку, що такий проміжок є надто малим, щоб стверджувати про злісне невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей та ще й при тому, що згідно висновку органу опіки і піклування діти проживають із нею.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом безпідставно не враховано висновок органу опіки та піклування - відхиляються апеляційним судом, оскільки судом першої інстанції було проаналізовано цей висновок та відмічено, що у ньому відсутні достатні дані про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківського обов`язку з утримання та виховання дітей, не наведено даних про роботу цього органу об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідачки піде на користь інтересам дітей. Висновок здебільшого ґрунтується не на перевірках органу опіки та піклування, а на усних повідомленнях батька та бабусі дітей з приводу їх думки щодо неправильного ставлення до виховання малолітніх дітей з боку матері.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду суперечить правовим висновкам Верховного Суду у постанові від 14.02.2024 у справі № 332/1203/22

щодо того, які саме докази та підстави слугують обґрунтуванню позбавлення особи батьківських прав - відхиляються апеляційним судом, оскільки в обох справах лише однаковий предмет спору - позбавлення батьківських прав, але обставини і підстави абсолютно різні.

ОСОБА_2 , звертаючись із цим позовом, не надав суду жодного належного, допустимого і достовірного доказу для підтвердження усіх підстав заявленого позову.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Любешівського районного суду Волинської області від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді