КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4953/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Київ

Справа № 758/14160/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Дубінкіної М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Захарчук С.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) про зняття арешту з майна,

встановив:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_3 . Він є її спадкоємцем. Під час оформлення спадщини нотаріусом йому було повідомлено про те, що оформити спадщину на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності його матері, неможливо, оскільки наявне обтяження на вказане майно, а саме: постанова про арешт та заборона його відчуження б/н від 16.04.2002. 27.11.2020 року він звернувся до відповідача з метою з`ясування підстав для винесення вищевказаної постанови. 02.12.2020 року відповідачем йому було повідомлено про те, що стосовно нього відсутні виконавчі провадження.

Посилаючись на зазначені обставини, просив зняти арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до постанови про арешт майна та заборони відчуження б/н від 16.04.2002 року, виданої Відділом державної виконавчої служби у Подільському районі м. Києва.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення дійшов невірних висновків про те, що позивач не вважається фактичним власником майна і не може використовувати способи захисту права, як власник.

Вказує, що позивач є власником майна з моменту відкриття спадщини, а тому використання ним такого способу захисту своїх прав, які передбачені у ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» виявляються правомірними та допустимими, оскільки позивач звернувся до суду про скасування арешту на квартиру, як фактичний власник, з метою усунення перешкод для отримання свідоцтва про спадщину, як документа, що підтверджує його право власності.

Зазначає, що використання позивачем, як способу захисту прав, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» кореспондується із загальною нормою ст. 391 ЦК України, оскільки арешт на майно позивача накладений саме виконавчою службою і вимога про скасування цього арешту по своїй суті є вимогою про усунення перешкод в користуванні майном.

Також висновок суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у даній справі має бути саме боржник, є помилковим. Згідно з листом Подільського РВДВС від 02.12.2020 за № 13/20, відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 02 грудня 2020 року виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_1 на виконанні у відділі не перебувають. Тобто, позивач не є боржником у будь-якому виконавчому провадженні, що свідчить про відсутність необхідності збереження чинності арешту. При цьому, на момент винесення постанови Подільського ВДВС про накладення арешту № б/н від 16.04.2002 на майно єдиним його власником була ОСОБА_3 , а не позивач. Таким чином, станом на 16.04.2002 року у позивача були відсутні правові підстави оскаржувати дії державного виконавця, оскільки арешт не був накладений на його майно, з іншого боку відомості про наявність арешту стали відомі лише після відкриття спадщини.

Вказує, що позивач став фактичним власником майна з моменту відкриття спадщини 30.11.2020 року і оскільки він не ставить питання про визнання права власності чи витребування майна, а лише про зняття арешту, то належним відповідачем має бути орган, який даний арешт наклав, тобто орган державної виконавчої служби.

Звертає увагу на те, що позивач, як фактичний власник, звернувся з позовом про зняття арешту з майна, який перешкоджає йому здійснити юридичне підтвердження права власності на майно. З урахуванням норм ст. 19 ЦК України щодо способів захисту права цивільного, з урахуванням наведених вище обставин - обраний позивачем спосіб захисту права є можливим і ефективним способом усунення перешкод в користуванні і розпорядженні майном, фактичним власником якого він є.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що в силу норм ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про визнання права власності та зняття арешту з майна може звернутися власник / володілець майна, якщо він вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, позивач не є власником спірного рухомого майна, яке на праві власності належало померлій ОСОБА_3 . При цьому Подільський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є належним відповідачем у справі, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії договору дарування від 02.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Короткевич Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 360, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна від 06.10.2020 року, 16 квітня 2002 року відділом державної виконавчої служби у Подільському районі м. Києва на квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт відповідно до постанови про арешт майна та заборони відчуження (а.с. 8).

Згідно з Інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.09.2020 року, згідно з даними реєстрових книг бюро квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 02 квітня 2002 року № 360, зареєстрованого в Бюро 10 травня 2002 року за реєстровим № 7425 (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с. 4).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.В. від 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 та належала померлій ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що зареєстроване обтяження у вигляді арешту на вищевказане нерухоме майно.

Відповідно до листа Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві від 02.12.2020 ОСОБА_1 повідомлено про те, що виконавчі провадження щодо нього на виконанні не перебувають, інформація щодо виконавчого провадження за постановою б/н від 16.04.2004 відсутня (а.с. 10).

Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Згідно зі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Встановивши, що Подільський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на майно, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 зроблено висновок, що: «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України ».

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані про наявність відкритого виконавчого провадження щодо ОСОБА_1 . За повідомленням Подільського РВДВС, станом на 02 грудня 2020 року згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі документи щодо ОСОБА_1 на виконанні у Відділі не перебувають.

При цьому, з наданих позивачем доказів убачається, що позивач, будучи в квітні 2002 року боржником у виконавчому провадженні, в якому було прийнято постанову від 16 квітня 2002 року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , не надав до матеріалів справи даних про те, яке саме рішення суду чи іншого органу знаходилось на виконанні в органу ДВС, що здійснив арешт квартири, та хто був стягувачем у вказаному виконавчому провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору».

Оскільки ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Подільського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яке не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до виконавчої служби, необхідно відмовити саме як до неналежного відповідача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є боржником у будь-якому виконавчому провадженні, що свідчить про відсутність необхідності збереження чинності арешту, спростовуються Інформацією з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.10.2020 року, відповідно до якої 16 квітня 2002 року відділом державної виконавчої служби у Подільському районі м. Києва на квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт відповідно до постанови про арешт майна та заборони відчуження у виконавчому провадженні, боржником у якому був ОСОБА_1 . Постанова вперше прийнята до виконання 23 квітня 2002 року, а внесена до Реєстру - 08.11.2004 року ( а.с. 8).

Згідно з інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.09.2020 року, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в Бюро на праві власності за ОСОБА_3 10 травня 2002 року за реєстровим № 7425, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Короткевич Н.П. від 02 квітня 2002 року № 360 ( а.с. 6).

З викладеного вбачається, що станом на момент реєстрації постанови про накладення арешту - 23 квітня 2002 року власником квартири в Київському міському БТІ значився ОСОБА_1 , хоча договір дарування між ним та ОСОБА_3 було укладено 02 квітня 2002 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент винесення постанови Подільського ВДВС про накладення арешту № б/н від 16.04.2002 на майно єдиним його власником була ОСОБА_3 , а не позивач, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача, адже Подільський районний ВДВС у місті Києві не є особою, в інтересах якої було накладено арешт на спірну квартиру, не пред`являє майнових вимог на вказану квартиру, і з даного приводу спір між сторонами у цій справі - відсутній.

Встановивши, що при зверненні до суду позивач залучив неналежного відповідача та неповно визначив суб`єктний склад учасників справи, зокрема, не залучив до участі у справі стягувача у виконавчому провадженні, в інтересах якого було накладено арешт на квартиру, зазначене унеможливлює правильне встановлення фактичних обставин справи та вирішення спору по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.