Справа № 465/5552/21 Головуючий у 1 інстанції: Гладишева Х.В.
Провадження № 22-ц/811/990/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м.Львів

Справа № 465/5552/21

Провадження № 22ц/811/277/24

Провадження № 22ц/811/990/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2021 року та ухвалу цього суду від 31 грудня 2021 року, прийняті у м. Львові у складі судді Гладишевої Х.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

встановив:

15 липня 2021 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що вона та її донька ОСОБА_5 є співвласниками цієї квартири. Зазначає, що крім них, в цьому житлі зареєстрований ОСОБА_1 . Стверджує, що відповідач з 2019 року не проживає за місцем реєстрації, обов`язків по утриманню житла не несе. Реєстрація відповідача в спірній квартирі порушує її права власника. Просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - спірною квартирою. Проведено розподіл судових витрат.

Ухвалою цього суду від 31 грудня 2021 року виправлено описку у вступній та мотивувальній частинах рішення Франківського районного суду м.Львова та вказано вірну дату ухвалення рішення - 30 грудня 2021 року.

Рішення та ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення та ухвалу суду незаконними та необґрунтованими, такими, що винесені з порушенням норм матеріального права. Просить рішення та ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що ніколи не залишав спірну квартиру, іншого житла для проживання у нього немає. Вказує, що у цій квартирі є його ліжко, меблі, хатні та особисті речі, він надає позивачу кошти для сплати комунальних платежів. Зазначає, що позивачем подано ще один позов про його виселення на підставі статті 116 ЖК України, який розглядається судом першої інстанції (справа № 465/1225/19. У цьому позові ОСОБА_3 стверджує, що він з 2019 року не проживає у спірній квартирі, а в іншій справі посилається на те, що він постійно проживає у спірній квартирі та чинить їй перешкоди у користуванні. Позивач намагається виселити його (відповідача) з квартири, наговорює на нього, однак її вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на її доводи, просять таку задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, проти доводів апеляційної скарги заперечили; просять таку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та рідним братом ОСОБА_5 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 286712351 від 25 листопада 2021 року, свідоцтвом про право власності на квартиру НОМЕР_2 від 2 лютого 2000 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 вересня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2084205 від 25 листопада 2003 року підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Згідно довідок з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 1166 від 30 червня 2021 року та №1939 від 29 листопада 2021 року, виданих ЛКП «Магістральне», у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

У матеріалах справи наявні акти ЛКП «Магістральне» №106 від 17 серпня 2021 року, №159 від 23 червня 2021 року, №172 від 1 липня 2021 року та від 29 листопада 2021 року про непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Оскаржуване рішення мотивоване тим, що відповідачу ОСОБА_1 ніхто і ніколи не чинив перешкод у користуванні спірним житлом, однак, він не користувався таким та не приймав участі в утриманні цього житла протягом тривалого часу. Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 відсутній за місцем своєї реєстрації у спірній квартирі та не проживає в ній понад один рік за відсутності поважних причин відсутності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 319 цього Кодексу передбачено, що власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У частині 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 401 цього Кодексу право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене, зокрема, щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Житловий кодекс України введений в дію 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому перевагу у застосуванні має ЦК України. Відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402 та частини 1 статті 405 ЦК України.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2021 року (справа № 496/2215/17), від 9 грудня 2020 року (справа № 209/2642/18), від 29 липня 2020 року (справа № 202/3914/17) зазначив наступне.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України», ЄСПЛ у рішенні від 2 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»).

На підставі аналізу наявних у справі доказів колегія суддів прийшла до висновку, що єдиним житлом для ОСОБА_1 є спірна квартира, у якій він зареєстрований та у якій знаходяться його речі. У цю квартиру він вселився зі згоди власників як член сім`ї, що не заперечує позивач. Відповідач зберігає інтерес до спірної квартири як єдиного житла.

Акти ЛКП «Магістральне» №106 від 17 серпня 2021 року, №159 від 23 червня 2021 року, №172 від 1 липня 2021 року та від 29 листопада 2021 року, на які суд першої інстанції посилався як на письмові докази відсутності відповідача у спірній квартирі, не підтверджують не проживання ОСОБА_1 у цій квартирі, а також відсутність його майна. Акт від 23 червня 2021 року не підписаний сусідами. У актах №106 від 17 серпня 2021 року, №159 від 23 червня 2021 року, №172 від 1 липня 2021 року відсутня інформація про період не проживання відповідача у спірній квартирі. Інші належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог не надані.

Разом з тим, позиція ОСОБА_3 є суперечливою, оскільки вона звернулася до суду також із позовом до ОСОБА_1 про виселення із спірної квартири з підстав, передбачених статтею 116 ЖК України, що позивач не заперечує. Тобто, у цій справі позивач стверджує, що відповідач не проживає у спірній квартирі та втратив право користування такою; у іншій справі - порушує питання про виселення відповідача з цієї квартири через неможливість спільного проживання, що є взаємовиключним.

Окрім того, належить зазначити, що інший співвласник спірної квартири - ОСОБА_5 не ініціює питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування цією квартирою.

Втрата житла особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведена.

Судом першої інстанції при розгляді цієї справи порушено норми процессуального права.

Встановлено, що ухвалою суду від 18 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 11 жовтня 2021 року. Докази про повідомлення відповідача відсутні. Працівниками суду 17 червня 2021 року складено акт про припинення відправлення поштової кореспонденції через відсутність коштів. Ухвалу надіслано відповідачу із запізненням (18 жовтня 2021 року) і така повернулася до суду 27 жовтня 2021 року без вручення адресату з відміткою установи зв'язку: «по закінченню терміну зберігання».

Наступне судове засідання призначено на 3 листопада 2021 року. Відомості про повідомлення відповідача відсутні. В матерілах справи наявний акт про припинення судом відправлення поштової кореспонденції через відсутність коштів.

Наступне судове засідання призначено на 1 грудня 2021 року. Адресовані учасникам саправи повідомлення не промарковані, містяться в матеріалах справи; учасникам не напрвлялися. В матеріалах справи наявний акт про припинення судом поштових відправлень.

Про судове засідання, призначене на 10 грудня 2021 року, учасники справи не повідомлені через відсутність коштів на поштові відправлення, що стверджується актом.

Відповідачу направлена судова повістка про призначене на 10 грудня 2021 року судове засідання, яка без вручення адресату повернулася до суду 5 січня 2022 року без відміток про причини невручення.

Направлена відповідачу судова повістка про судове засідання, призначене на 30 грудня 2021 року, повернулася до суду без відміток про причинении не вручення.

Таким чином, належить зробити висновок, що відповідача не було повідомлено належним чином про судові засідання, йому не вручено копію позовної заяви та доданих до неї матеріалів, що унеможливило реалізацію відповідачем його процесуальних прав. Відповідач обгрунтовує апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до п.3 частини третьої статті 376 ЦПК України таке порушення норм процессуального права є обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку про підставність апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Ухвалою від 31 грудня 2021 року виправлено описку у вступній та мотивувальній частинах рішення щодо дати його ухвалення: не 10, а 30 грудня 2021 року.

Апеляційна скарга не містить обгрунтувань незаконності вказаної ухвали. Ця ухвала суду відповідає вимогам статей 258-260, 269 ЦПК України. Підстави для її скасування не встановлені.

Керуючись: ст. ст. 367, п. 1 та п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2021 року скасувати.

Прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 2 липня 2024 року.

Головуючий

Судді