№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1685/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Дасюка Віктора Володимировича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Мальцева Д.О., у справі № 761/12828/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Зазначав, що відповідно до наказів Міністерства освіти і науки України № 485-К від 18 листопада 2010 року та Київського національного університету технологій та дизайну № 277 від 19 листопада 2010 року його було призначено на посаду ректора Київського національного університету технологій і дизайну (далі по тексту - ВНЗ). 09 листопада 2017 року відповідачем було прийнято наказ № 661-К, яким його було призначено виконуючим обов`язки ректора вказаного навчального закладу з 20 листопада 2017 року і до обрання ректора цього ВНЗ в установленому законом порядку. 01 грудня 2017 року за результатами виборів згідно протоколу виборчої комісії № 6 його було обрано ректором ВНЗ, проте, всупереч ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» контракт з ним укладено не було. 17 грудня 2017 року відповідачем було прийнято незаконний наказ № 751-К, яким його було звільнено в зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про очищення влади» та в подальшому відмовлено в призначені на посаду ректора. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року визнано незаконним наказ № 751-К про його звільнення та визнано незаконною відмову в призначенні його на посаду ректора ВНЗ. 25 червня 2020 року на виконання вказаного рішення суду відповідачем було прийнято наказ № 185-К про його поновлення виконуючим обов`язки ректора. 31 липня 2020 року на підставі вказаного рішення відповідачем було прийнято наказ №226-к «Про призначення на посаду ректора», яким його було призначено на посаду ректора ВНЗ з 31 липня 2020 року по 30 липня 2025 року як обраного за конкурсом відповідно до ст. 42 Закону України «Про вищу освіту». Таким чином, його звільнення та непризначення на посаду ректора відбулось із порушенням установленого законом порядку, у зв`язку з чим з відповідача на його користь підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2 223 755,93 грн. Також, зазначав, що у зв`язку із протиправними діями відповідача він був вимушений неодноразово звертатися за захистом своїх прав до суду, що вимагало від нього значних затрат часу, невиправданих витрат матеріальних ресурсів, додаткових зусиль щодо організації свого повсякденного життя і змін в побуті, що призвело до спричинення душевних страждань, переживань, психологічних стресів та хвилювань, чим йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 127 813,00 грн. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з Міністерства освіти і науки України на його користь компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 2 223 755,93 грн. та компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 127 813,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Дасюк В.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилалася на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 липня 2018 року та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року, які набрали законної сили, було встановлено незаконність дій відповідача, що полягали у звільненні ОСОБА_1 від виконання обов`язків ректора ВНЗ та відмові у призначенні останнього на посаду ректора ВНЗ, а також скасовано нормативно-правові акти індивідуальної дії, що були підставою для вказаних незаконних дій. У зв`язку із вчиненням відповідачем незаконних дій ОСОБА_1 зазнав збитків у формі не отриманих доходів (упущеної вигоди) та моральної шкоди внаслідок порушення його прав, що було спричинене незаконним звільненням від виконання обов`язків ректора ВНЗ та незаконною відмовою у призначенні на цю посаду. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом до неналежного відповідача. Звертає увагу на те, що 31 липня 2020 року саме Міністерство освіти і науки України, як роботодавець, уклало з ОСОБА_1 , як працівником, трудовий контракт, яким визначено коло трудових обов`язків, розмір та порядок виплати винагороди за виконану роботу тощо. На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та не вірно встановив коло суб`єктів правовідносин. Крім того, визнати відповідача неналежним суд може лише в тому випадку, коли можливо вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача. Також зазначає, що неправомірними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав в зв`язку з порушенням його прав. Через протиправні дії відповідача ОСОБА_1 був включений до реєстру осіб, до яких застосовуються заборони передбачені Законом України «Про очищення влади», що завдало значної моральної шкоди його діловій репутації. Крім того, ОСОБА_1 втратив можливість працевлаштуватися до органів державної влади та місцевого самоврядування, що значно обмежило його у праві вибору праці. Також позивач зіштовхнувся із значним громадським осудом, в зв`язку з чим він вимушений був вчиняти дії спрямовані на відновлення свого авторитету престижу та довіри до його діяльності, зокрема, звертатися до суду.

Представник Міністерства освіти і науки України Кравець А.О. подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні Старик А.М. , який діє в інтересах Міністерства освіти і науки України, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки України № 485-К від 18 листопада 2010 року та Наказу Київського національного університету технологій та дизайну № 277 о.с. від 19 листопада 2010 року ОСОБА_1 було призначено на посаду ректора Київського національного університету технологій і дизайну.

09 листопада 2017 року Міністерством освіти і науки України було прийнято Наказ № 661-К «Про призначення виконуючого обов`язки ректора», яким ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки ректора ВНЗ з 20 листопада 2017 року і до обрання ректора ВНЗ в установленому законодавством порядку (а.с. 9).

01 грудня 2017 року за результатами виборів згідно Протоколу виборчої комісії №6 (підсумковий) ректором ВНЗ було обрано ОСОБА_1 , який набрав 87,2 % голосів виборців.

07 грудня 2017 року Міністерством освіти і науки України було прийнято Наказ №751-К «Про звільнення виконуючого обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну», яким звільнено виконуючого обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну ОСОБА_1 07 грудня 2017 року у зв`язку із виявленням відомостей щодо заборони, передбаченої п. 14 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади» (а.с. 8).

25 січня 2018 року Міністерством освіти і науки України було складено довідку про результати спеціальної перевірки № 5/4-4 щодо ОСОБА_1 , відповідно до якої Міністерство освіти і науки України дійшло висновку, що виявлено інформацію, яка перешкоджає зайняттю ОСОБА_1 посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, або посади з підвищеним корупційним ризиком відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

31 січня 2018 року Міністерство освіти і науки України листом № 1/11-1061 повідомило ОСОБА_1 про те, що відмовляє останньому в призначенні на посаду ректора у зв`язку з виявленням інформації, яка зафіксована у вищевказаній довідці.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року у справі № 826/3113/18, було визнано протиправною та скасовано довідку про результати спеціальної перевірки відомостей щодо ОСОБА_1 , який претендував на зайняття посади ректора Київського національного університету технологій та дизайну № 5/4-4 від 25 січня 2018 року (а.с. 10-13, 14-17).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2020 року у справі № 761/5935/18, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, було визнано незаконним наказ Міністерства освіти і науки України № 751-К про звільнення виконуючого обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну ОСОБА_1 .

Визнано незаконною відмову Міністерства освіти і науки України у призначенні ОСОБА_1 на посаду ректора Київського національного університету технологій та дизайну.

25 червня 2020 року на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/5935/18 Міністерством освіти і науки України було прийнято наказ № 185-К «Про поновлення ОСОБА_1 », яким:

1) скасовано наказ № 751-К «Про звільнення виконуючого обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну» від 07 грудня 2020 року;

2) поновлено ОСОБА_1 виконуючим обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну (а.с. 7).

31 липня 2020 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 761/5935/18 Міністерством освіти і науки України було прийнято наказ №226-к «Про призначення на посаду ректора», яким ОСОБА_1 призначено на посаду ректора Київського національного університету технологій та дизайну з 31 липня 2020 року по 30 липня 2025 року як обраного за конкурсом відповідно до ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» (а.с. 6).

31 липня 2020 року Міністерство освіти і науки України із ОСОБА_1 уклав відповідний контракт № ІІ-37.

ОСОБА_1 вважаючи, що його звільнення та не призначення на посаду ректора Київського національного університету технологій та дизайну відбулось із порушенням установленого законом порядку, порушив перед судом питання про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судпершої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовною заявою до неналежного відповідача, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі, з одночасним прийняттям рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України середній заробіток стягується за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Так, відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки № 28-28/144 від 31 січня 2023 року наданої Київським національним університетом технологій та дизайну середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 2 769,31 грн. Позивач отримував заробітну плату по 18 листопада 2017 року включно.

Згідно інформаційної довідки № 21-21/115 від 31 січня 2023 року кількість робочих днів в Київському національному університеті технологій та дизайну в період 19 листопада 2017 року по 30 липня 2020 року склала 803 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 2 769,31 грн. (середньоденний заробіток) х 803 (кількість днів прострочки) = 2 223 755,93 грн.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630 (далі - Положення про МОН), визначено, що МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Відповідно до пункту 8 Положення про МОН Міністерство в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, постанов Верховної Ради України та актів Президента України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Відповідно до пункту 77 пункту 4 МОН розробляє пропозиції щодо обсягів матеріально-технічного і фінансового забезпечення закладів освіти.

Підпунктом 77-1 пункту 4 врегульовано, що МОН формує пропозиції про обсяг освітніх субвенцій, державного фінансування середньої, професійної (професійно-технічної), вищої освіти та стипендійного фонду.

Підпункт 77-2 пункту 4 врегульовує, що Міністерство розподіляє освітні субвенції та державне фінансування середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та стипендійний фонд закладів освіти, що перебувають у сфері його управління.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 32 Закону України «Про вищу освіту» заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право:

5) формувати та затверджувати власний штатний розпис відповідно до законодавства;

22) провадити фінансово-господарську та іншу діяльність відповідно до законодавства та статуту закладу вищої освіти;

23) розпоряджатися власними надходженнями (для закладів вищої освіти державної і комунальної форми власності), зокрема від надання платних послуг;

24-3) самостійно визначати статті та обсяги витрат власних надходжень;

25) здійснювати інші права, що не суперечать законодавству.

Зважаючи на викладене вище, вбачається, що повноваження, пов`язані з нарахуванням заробітної плати педагогічних та інших працівників є автономією навчального закладу, гарантованою Законом України «Про вищу освіту», у яку Міністерство не має права втручатись.

Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, щоМіністерство освіти і науки України не може бути належним відповідачем в даній справі та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірністькожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Дасюка Віктора Володимировича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 29 січня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді