МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. № 4-с/521/73/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду в м. Одесі скаргу ОСОБА_1 на рішення начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленка Василя Олександровича про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відмову у скасуванні арешту з майна, заінтересована особа: Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з зазначеною скаргою, в який просила суд визнати поважними причини пропуску подання скарги та поновити строк на її подання на рішення начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Малиновський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) Коваленка В.О. про відмову у скасуванні арешту з майна, а саме з частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, накладеного постановою другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 05 жовтня 2011 року з примусового виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва; визнати противоправним рішення начальника Малиновський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) Коваленка В.О. про відмову у скасуванні арешту з майна, накладеного постановою другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 05 жовтня 2011 року з примусового виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва та скасувати арешт з частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, накладений постановою другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 05 жовтня 2011 року з примусового виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва.

В обґрунтування скарги зазначила, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1997 року належить частина квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,2 кв.м., на яку як стало їй відомо постановою Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 05 жовтня 2011 року ВП 29568902 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження про примусове виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року було накладено арешт та заборону відчуження.

Вказувала, що 13 травня 2024 року вона звернулась до Малиновський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з частини квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з закінченням ВП 29568902, але 28 травня 2024 року отримала лист начальника Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) від 20 травня 2024 року №1067846 про відмову у знятті арешту з частини квартири АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю даних щодо сплати основного боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у межах виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва.

Вважає, що начальником Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) її заява була розглянута формально та у порушення вимог діючого законодавства незаконно ухвалено рішення про відмову у знятті арешту з частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

Стверджувала, що діями начальника Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) порушуються її права, яка власника майна, оскільки вона, як власник не може розпоряджатися своєю власністю.

Крім того, вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на її майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном.

Посилаючись на порушення своїх прав, ОСОБА_1 просила суд визнати поважними причини пропуску подання скарги та поновити їй строк на подання скарги на рішення начальника Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) ОСОБА_2 про відмову у скасуванні арешту з майна, а саме з частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, накладеного постановою другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 05 жовтня 2011 року з примусового виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва; визнати противоправним рішення начальника Малиновський ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) Коваленка В.О. про відмову у скасуванні арешту з майна, накладеного постановою другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 05 жовтня 2011 року з примусового виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва та скасувати арешт з частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, накладений постановою другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ від 05 жовтня 2011 року з примусового виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року вищевказану скаргу було передано на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с. 35-26,37).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М.

Справа отримана суддею 01 жовтня 2024 року.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року по справі було відкрите провадження та призначено судовий розгляд (а.с. 41-42).

Скаржник та її представник, діючий за ордером від 10 жовтня 2024 року в судове засідання не з`явились, про час і місце судового розгляду були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяву про підтримання вимог скарги та просили суд розглянути справу за їх відсутністю (а.с. 52, 72).

Представник Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса), діючий на підставі довіреності від 11 грудня 2023 року в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 49, 71).

Представник стягувача АТ «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 47, 51, 70).

Дослідивши матеріали скарги ОСОБА_1 на рішення начальника Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) Коваленка В.О., суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ ЦПК України в редакції, чинній на день судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, ухвалою Дніпропетровського районного суду м. Києва від 02 лютого 2011 року задоволено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про видачу виконавчих листів та на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 вересня 2010 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по кредитному договору в сумі 468825,05 грн. та третейського збору в сумі 5088,25 грн. було видано виконавчі листи (а.с. 64-65).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1997 року в рівних частках ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 (а.с. 12).

19 листопада 1997 року право власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано БТІ (а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 11).

Встановлено, що ОСОБА_4 з 24 червня 2006 року по 24 квітня 2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , та змінила прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 22-23).

24 квітня 2012 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 14).

Встановлено, що 08 червня 2017року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яка змінила прізвище « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_15 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 24).

Отже ОСОБА_16 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1997 року є власником частини квартири АДРЕСА_1 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 травня 2024 року вбачається, що на підставі постанови державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ Модлицького О.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 жовтня 2011 року ВП 29568902, №В-7/734 накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_4 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , код: АДРЕСА_2 (а.с.10,73).

Як було встановлено судом, ОСОБА_16 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , частина якої належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 1997 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 травня 2024 року власником частини квартири АДРЕСА_1 зазначена ОСОБА_4 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , код: АДРЕСА_2 , а фактично власником частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Отже, постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ Модлицьким О.А. від 05 жовтня 2011 року ВП 29568902 було накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , власником якої зазначена ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , код: АДРЕСА_2 , хоча фактично власником вказаної частини квартири є скаржниця ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Тобто, за думкою суду, державним виконавцем Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ Модлицьким О.А. в рамках виконавчого провадження відкритого відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , код: АДРЕСА_2 , було помилково накладено арешт на частину квартиру АДРЕСА_1 , яка станом на 05 жовтня 2011 року, останній на праві власності не належала.

Зі змісту відповіді Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) від 20 травня 2024 року №106786 вбачається, що матеріали виконавчого провадження в рамках якого було накладено арешт на частину квартиру АДРЕСА_1 , знищені (а.с. 17).

Оскільки матеріали виконавчого провадження ВП 29568902 в рамках якого було накладено арешт на майно ОСОБА_16 , знищені, то у суду не має можливості перевірити вищезазначену інформацію, а скаржниця не має можливості реалізувати свої права, як власника частини квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 03 серпня 2010 року № 606-ХVІ (далі-Закон № 606-ХVІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі-Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ч.1, п. 1 ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виходячи зі змісту ст. 25 Закону № 606-ХVІ та абзацу третього ч.2 ст. 56 Закону № 1404-VIII за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з п.2 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Аналогічні положення містилися у п. 2 ч.1 ст. 47 Закону № 606-ХVІ.

Частиною другою ст. 50 Закону № 606-ХVІ передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ч.4 ст.59 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10)отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц.

Відповідно до п. 1 ч.5 ст. 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 вказано, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Встановлено, що матеріали виконавчого провадження №106786 в рамках якого було накладено арешт на майно ОСОБА_16 , знищені.

Крім того, з змісту відповіді начальника Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) від 20 травня 2024 року №106786 вбачається, що підставою для відмови у знятті арешту з частини квартири АДРЕСА_1 , є ні тільки відсутністю даних щодо сплати основного боргу, а також відсутність даних щодо сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у межах виконавчого провадження ВП 29568902.

При цьому у матеріалах справи відсутні відомості про те, що з метою стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у межах виконавчого провадження ВП 29568902, державний виконавець виносив постанову, відкривав виконавче провадження і задля виконання саме цього виконавчого документа (про стягнення виконавчого збору) накладав арешт на майно боржника.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справах № 569/17603/18, № 634/292/21, № 242/4601/20, № 686/6010/14 законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, оскільки стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано.

Оскільки вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, а особа, яка вважає себе правонаступником стягувача та повідомлена про наявність виконавчого листа, щодо примусового виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 вересня 2010 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по кредитному договору в сумі 468825,05 грн. та третейського збору в сумі 5088,25 грн., та не ініціювала продовження виконавчих дій, то збереження арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритого виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право боржника на мирне володіння майном.

За таких обставин, посилання начальника Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) на відсутність даних щодо сплати основного боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у межах виконавчого провадження ВП 29568902 є протиправною бездіяльністю, у зв`язку з чим порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання виконавця зняти арешт з майна боржника.

Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожна сторона має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, тому вказаним арештом порушуються права ОСОБА_16 , як власника належного їй майна на розпорядження цим майном.

Отже, внаслідок накладення арешту (заборони) на нерухоме майно скаржниця на сьогоднішній день позбавлена можливості реалізувати свої права власника.

Таким чином, наявність арешту, накладеного 05 жовтня 2011 року на підставі постанови державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ Модлицького О.А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 жовтня 2011 року ВП 29568902, №В-7/734 на частину квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований 01 листопада 2011 року за №11791229 реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; об`єкт обтяження: квартира, частина квартири АДРЕСА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , порушує права позивачки, як власника частини квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги та її відповідне задоволення.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Частинами 1, 2 ст. 451 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Разом з тим Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у пункті 18 роз`яснено, що виходячи зі змісту статті 451 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 447-453 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленка Василя Олександровича про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відмову у скасуванні арешту з майна, заінтересована особа: Акціонерне товариство «Сенс Банк» задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги на рішення начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Коваленка Василя Олеговича про відмову у скасуванні арешту з майна, а саме з частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладеного постановою Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 жовтня 2011 року ВП 29568902, №В-7/734, з примусового виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва.

Скасувати арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме з частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладений постановою Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 жовтня 2011 року ВП 29568902, №В-7/734, з примусового виконання виконавчого листа №6-125/11 від 03 березня 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва.

В інший частині вимог скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 18 листопада 2024 року.

Суддя: О.М. Сегеда