ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3530/24 Справа № 204/2558/23 Головуючий у першій інстанції: Книш А. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_1 посилаючись на те, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2017 року з відповідача стягнуто аліменти на її користь аліменти на утримання їх спільної дитини. Виконавчий лист щодо примусового виконання вказаного рішення перебуває на виконанні у Чечелівському відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Однак, починаючи з 01 вересня 2019 року відповідач сплачував аліменти у неповному розмірі у зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів. Позивачем складено розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, яка починаючи з 01.09.2019 становить 127430,90 грн. Тому позивачка просить стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 127430,90 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задоволено повністю. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 127430 (сто двадцять сім тисяч чотириста тридцять) гривень 90 (дев`яносто) копійок. Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права, порушення правил територіальної підсудності, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та направлення справи на новий розгляд до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (п.3 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшов відзив, в якому вона просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року - залишити без змін, в задоволенні апеляційної скарги - відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для частково задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2017 року у справі №202/2806/17 встановлено, що подружні стосунки між сторонами припинені, дитина проживає разом з позивачкою і перебуває на її утримання.

Також, вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 24 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7, 19-23), яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року залишено без змін (а.с. 21-23).

Відповідно до розрахунку заборгованості згідно виконавчого листа №202/2806/17 від 21.12.2017, виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного старшим державним виконавцем Твердохліб П.П., ОСОБА_1 з серпня 2019 року по січень 2023 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 132640,50 грн. Заборгованість на 31.07.2019 відсутня (а.с. 8).

Згідно розрахунку пені за прострочення сплати аліментів наданого позивачкою, станом на 23 лютого 2023 року розмір пені становить 127430,90 грн (а.с. 3).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно із частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі №6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі №6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі №6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі №6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновки, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 (провадження №61-16670сво19).

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Судом встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів у відповідача, згідно розрахунку державного виконавця за період з серпня 2019 року по січень 2023 року, становить 132640,50 грн.

Згідно змісту позовної заяви, позивач претендує на отримання пені за прострочення сплати аліментів, яка сформувалась з серпня 2019 року по січень 2023 року у розмірі 127430,90 грн., що є меншою від розміру заборгованості.

Місцевим судом наведено власний детальний розрахунок неустойки (пені) за прострочення зі сплати аліментів, з якого вбачається, що розмір пені станом на 23 лютого 2023 року становить 795813,78 грн.

Виходячи з викладеного, встановивши, що відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів того, що зазначена заборгованість утворилася не з його вини; приймаючи до уваги, що саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність його вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів; враховуючи зміст позовних вимог та принцип диспозитивності цивільного судочинства, - колегія дійшла висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню в межах заявлених нею позовних вимог шляхом стягнення на її користь з відповідача пені за прострочення сплати аліментів за період з серпня 2019 року по січень 2023 року включно у сумі 127430,90 грн.

Колегія звертає увагу, що згідно змісту апеляційної скарги, відповідач не оспорює наявність та розмір заборгованості, не оспорює розмір та розрахунок пені, що заявлений позивачкою до стягнення. Також відповідачем не доведено відсутність його вини у формуванні заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за підсудністю є безпідставними, з огляду на наступне.

Як передбачено ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з ч.1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною 1 статті 23 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Згідно з ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За загальним правилом частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1 статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Отже, дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів. Суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Крім того, аналіз вказаної норми свідчить про те, що цією нормою права охоплюють всі вимоги, пов`язані з невиконанням обов`язку по утриманню, передбачені статями 75-89, 91, 180-201, 202-206, 265-274 СК України, що можуть пред`являтись також за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Судом встановлено, що згідно листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР №02.3-24/883 від 14.03.2023, згідно даних реєстру територіальної громади м.Дніпра та картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб міста Дніпра, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 з 27.05.1997 року по теперішній час (а.с. 11).

Факт реєстрації ОСОБА_1 за вказаної вище адресою, також визнано самим апелянтом у його апеляційній скарзі.

Колегія суддів звертає увагу, що адреса реєстрації апелянта - АДРЕСА_1 , за адміністративно-територіальним поділом м.Дніпра відноситься до Чечелівського (Красногвардійського) району міста Дніпра.

Враховуючи викладене, позов поданий до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з додержанням правил підсудності за ст. 27 ЦПК України.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення апелянта про слухання справи судом першої інстанції заслуговують на увагу. Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції.

В матеріалах справи наявні листи від 28.03.2023 та 20.06.2023 про направлення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження від 28.03.2023 та копії позовної заяви за адресою реєстрації апелянта по АДРЕСА_1 .

Однак, вказані листи повернуті до суду першої інстанції з відміткою на поштовому конверті «закінчення терміну зберігання» (а.с. 14-15, 17-18).

Підстав вважати, що можливості для вручення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження від 28.03.2023 та копії позовної заяви вичерпані, оскільки конверт з додатками повернувся із відміткою поштового відділення про «закінчення терміну зберігання», суперечить положенням процесуального закону та не свідчить про фіксацію отримання відповідачем відправлення суду.

До того ж, повернення конверту до суду з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, не свідчать про відмову відповідача від одержання кореспонденції від суду та не свідчить про його недобросовісне ставлення до процесуальних обов`язків.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила, зокрема в постанові від 12 грудня 2018 року в справі №752/11896/17 (провадження №14-507цс18) у якій зазначає, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» доказом належного інформування про час і місце розгляду справи. Окрім того, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Колегія суддів вважає, що вказане свідчить про те, що суд першої інстанції не вжив всіх можливих заходів сповіщення відповідача про наявність цивільної справи №204/1509/23 у провадженні місцевого суду, що позбавило ОСОБА_1 приймати участь у даній справі.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 127430 (сто двадцять сім тисяч чотириста тридцять) грн 90 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений 28 червня 2024 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова