КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/8724/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О. В., Мазурик О. Ф.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Грабового В.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Грабового Вячеслава Сергійовича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області

у складі судді Марчук О. Л.

від 18 жовтня 2023 року

у цивільній справі № 362/2145/23 Васильківського міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 ,

про визнання недійсним договору дарування

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2023 року позивач звернулась в суд вказаним позовом зазначаючи (з урахуванням уточнень від 18.05.2023 року), що 19 липня 2014 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (дар) житловий будинок АДРЕСА_1

Зазначала, що уклала вказаний договір під впливом помилки щодо правової природи цього договору, оскільки не була обізнана про те, що договір не передбачає отримання коштів за передачу будинку у власність відповідача. Також зазначала, що вважала, що укладає саме договір купівлі-продажу, оскільки відповідач ввів її в оману пообіцявши в усній домовленості сплатити кошти за будинок. Доказом невиконання такої домовленості, яка мала відбутись до лютого 2023 року, позивач зазначала її звернення із заявою до Васильківського ВП ГУ НП в Київській області про вчинення відповідачем кримінального правопорушення та звернення до Обухівської окружної прокуратури з заявою про надання інформації, щодо бездіяльності працівників правоохоронних органів.

Окрім іншого посилалась на положення ст. ст. 230 та 233 ЦК України щодо підстав недійсності вказаного договору, та підстав розірвання договору визначених статтями 726, 727 ЦК України. Вважаючи, що позовна заява про визнання недійсним подається з дотриманням строків передбачених ст. ст. 258, 727 ЦК України термін один рік з моменту вчинення дій обдаровувано, що створюють загрозу безповоротної втрати подарунка, а також що визнання недійсним договору є правовою підставою для припинення права власності на дарунок у обдаровуваного, просила визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Грабовий В. С., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що підставою подання позовної заяви про розірвання договору дарування будинку була невиконання зацікавленою особою усної домовленості про сплату заявнику коштів за передачу в його володіння земельної ділянки та житлового будинку. Підставами для розірвання договору дарування, як зазначає апелянт, є передбачена ст. ст. 726, 727 ЦК України загроза безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Розірвання договору дарування є правовою підставою припинення права власності на дарунок у обдаровуваного. Вважає, що судом першої інстанції була допущена неповнота та необ`єктивність дослідження поданих у справі доказів, а саме: наявність у справі заяви про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, судом не витребувано та не перевірено результати розгляду звернення позивачки до правоохоронних органів з цього приводу, справу розглянуто у спрощеному провадженні.

Третя особа ОСОБА_3 у поданому відзиві на апеляційну скаргу просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її безпідставність, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Також просила розглядати справу у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, правом подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 19 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (дар) житловий будинок АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_4 , зареєстровано в реєстрі №2-1975.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав від 22.02.2023 року житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою належать ОСОБА_3 - третій особі, що не заявляє самостійні вимоги на боці відповідача (а.с. 29, 64, 65).

За правилом ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що при укладенні оспорюваного договору відповідач ввів її в оману щодо правової природи зазначеного договору у зв`язку із усною домовленістю між ними про сплату обдаровуваним грошових коштів за будинок та фактичне укладення між ними договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна.

Отже, внаслідок цього позивачка вважає що її волевиявлення при укладенні спірного договору дарування не відповідало її внутрішній волі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела ту обставину, на яку вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину введення її відповідачем в оману та обставину, що її волевиявлення як учасника правочину не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1-2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, необґрунтованими доводи апеляційною скарги щодо неповноти та необ`єктивності дослідження поданих у справі доказів судом першої інстанції, адже апеляційна скарга обґрунтована іншими підставами позову ніж були розглянуті судом першої інстанції за позовом, поданим позивачем 8.05.2023 року про визнання договору дарування недійсним, на заміну позову від 12.04.2023 року про розірвання договору дарування.

Судом першої інстанції розглянута справа за позовом про визнання договору дарування недійсним із тих підстав, що при укладенні оспорюваного договору відповідач ввів в оману позивачку щодо правової природи договору дарування у зв`язку із усною домовленістю між ними про сплату обдаровуваним грошових коштів за будинок та фактичне укладення між ними договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. Позивачка вважала, що її волевиявлення при укладенні спірного договору дарування не відповідало її внутрішній волі

Позовні вимоги про розірвання договору дарування судом першої інстанції не вирішувались, а отже, усі доводи апеляційної скарги щодо неправильно застосування норм матеріального права та неповноти встановлених обставин, що на думку апелянта свідчать про наявність підстав для розірвання договору дарування, колегією суддів до уваги не приймаються і не розглядаються.

Щодо законності та обґрунтованості судового рішення та правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою- третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Причому під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності; б) правових наслідків його вчинення.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Як вбачається із змісту оспорюваного договору, його сторони - Дарувальник і Обдаровуваний, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного правочину.

Відповідно до п. 1 договору, дарувальник передає безоплатно у власність (дарує) а обдаровуваний приймає у дар житловий будинок з господарськими спорудами.

Відповідно до п. 2.3 Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення будь яких дій майнового або майнового характеру.

Відповідно до п. 4 Договір підлягає державній реєстрації, право власності на житловий будинок виникає у обдаровуваного з моменту державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав.

За твердженням позивачки, під час укладання договору відповідач обіцяв сплатити до лютого 2023 року кошти за передачу йому будинку, але домовленості не виконав.

Утім наведені позивачкою обставини шодо неотримання оплати за подарований будинок не є обманом з боку відповідача, а є помилкою саме позивачки щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, що ґрунтується на незнанні нею закону чи неправильному його тлумаченні. Така помилка не є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки не має правового значення.

Укладання позивачкою договору за дня забезпечення відповідачу можливості надати підтвердження до компетентних органів щодо наявності у нього нерухомого майна, є у даному випадку мотивом, за яким позивачка вчинила правочин, та який також не має правового значення оскільки перебуває поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення.

Отже позивач не довела, що у наслідок умисного введення її в оману відповідачем на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялась щодо безоплатності відчуження будинку, оскільки, укладаючи договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення.

Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Утім, у порушення статей 79, 81 ЦПК України позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання спірного договору дарування під впливом обману з боку відповідача, не довела обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого правочину, не підтвердила наявності умисних дій відповідача.

Окрім наведеного колегія суддів зазначає наступне.

Застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у ч. 1 ст.2 ЦПК України (близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Обравши способом захисту свого права визнання договору недійсним, позивач не врахувала, що задоволення саме по собі її позову про визнання договору дарування недійсним не є підставою для повернення подарованого майна, оскільки останнє відчужено на користь третьої особи, що виключає задоволення вимог у обраний позивачкою спосіб.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову в зв`язку з його недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не виконані усні домовленості щодо сплати позивачці коштів за передачу у володіння земельної ділянки та житлового будинку, не заслуговують на увагу та спростовуються п. 2.3. договору дарування, яким визначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на неї будь-яких дій майнового або немайнового характеру».

Твердження апеляційної скарги про те, що звернення позивачки до правоохоронних органів із заявою про вчинення відповідачем кримінального правопорушення та надання інформації про стан розслідування, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки такі заяви не підтверджують факт недійсності спірного договору дарування.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують та не впливають на їх правильність. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Грабового Вячеслава Сергійовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складений 03 липня 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О.Ф. Мазурик