Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3152/22 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 63 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Кузьменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/3152/22 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності

за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. в м.Житомирі

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через адвоката Трофімова А.В. звернулися до суду із позовом до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та ОСОБА_3 . Просили: визнати незаконним та скасувати рішення №474 виконкому Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 10 лютого 2022 року про надання дозволу ОСОБА_3 на приватизацію кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 серія UA0040746 №0021, видане 25 березня 2022 року виконкомом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

Вимоги обґрунтовані тим, що у червні 1988 року ОСОБА_3 із сім`єю, що складалася із дружини ОСОБА_2 та дочки - ОСОБА_5 , на підставі ордеру №25 отримав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У травні 1994 року ОСОБА_3 припинив проживати у квартирі, а у серпні 1994 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний. Місце проживання ОСОБА_3 позивачам невідоме. Разом із тим, ОСОБА_3 вчинив дії, якими, як вважають позивачі, порушені їх права та інтереси. Так, ОСОБА_3 приватизував на себе кімнату в спірній квартирі. Рішенням виконкому Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 10 лютого 2022 року №474 ОСОБА_3 наданий дозвіл на приватизацію кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1 . Загальна площа, що приватизована, становить 21,16 кв.м, із них житлова кімната 11,8 кв.м. На підставі рішення органу місцевого самоврядування 25 березня 2022 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 №0021. Проте, у свідоцтві про право власності вказано, що воно видано на підставі рішення від 17 лютого 2022 року №474. Право власності на кімнату було зареєстровано за ОСОБА_3 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу у травні 2022 року. Рішення виконкому Новогуйвинської селищної ради від 10 лютого 2022 року №474 є незаконним, оскільки прийнято всупереч приписів частини другої ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст.104 ЖК України. Так, позивачі згоди на зміну договору найму житлового приміщення квартири не давали та їх згода на приватизацію є обов`язковою і носить імперативний характер, а тому передача у власність частини житлового приміщення органом місцевого самоврядування без згоди позивачів є перевищенням компетенції. Прийняттю органом приватизації рішення мало передувати отримання ОСОБА_3 письмової згоди на приватизацію від обох позивачів, але такі згоди відсутні. Крім того, ОСОБА_3 не проживав у квартирі 28 років та не мав права на приватизацію цього житла. Наразі ОСОБА_3 30 червня 2022 року передав у власність ОСОБА_4 кімнату №2, що заходиться у квартирі за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу. Позивачі вважають, що питання недійсності правочину залежить від вирішення спору про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на приватизацію і визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, та може бути розглянуто за окремим позовом після розгляду цієї справи. Оскільки рішення суду може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_4 , то вона залучена до участі як третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2023 року, з урахуванням ухвали від 06 листопада 2023 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та ОСОБА_3 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності задоволений. Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 10 лютого 2022 року №474 про надання дозволу ОСОБА_3 на приватизацію кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 серія UA0040746 №0021, видане 25 березня 2022 року виконкомом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області. Вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 та відповідач Новогуйвинська селищна рада Житомирського району Житомирської області подали апеляційні скарги. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4 аргументовані тим, що по-перше, позивачами не доведено факту не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі протягом тривалого часу. Так, у проваджені Житомирського районного суду Житомирської області перебувала цивільна справа №278/24/22 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 . У справі №278/24/22 позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 намагалися довести обставини не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, але позов залишений без розгляду за заявою представника позивачів. За таких обставин, позивачі добровільно погодилися з тим, що підстав для позбавлення ОСОБА_3 права користування спірною квартирою немає. Крім того, показання свідка ОСОБА_6 є опосередкованими, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Також неправильно визначений предмет спору, враховуючи, що предметом спору є не квартира в цілому, а лише площа в квартирі розміром 21,16 кв.м, із яких одна житлова кімната площею 11,80 кв.м. Суд не розмежував поняття квартири в цілому та окремо площі, яка була приватизована та є предметом спору. По-друге, рішенням Житомирського районного суду від 16 листопада 1995 року відмовлено ОСОБА_2 у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право на житлове приміщення та задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 , яким зобов`язано Житомирську КЕЧ відкрити окремий особовий рахунок на ОСОБА_2 на кімнату в квартирі АДРЕСА_1 . Отже, умови договору найму були змінені рішенням суду від 16 листопада 1995 року, яке набрало законної сили. Посилання позивачів на те, що договір найму не був змінений за згодою сторін у порядку ст.104 ЖК України спростовується також довідками Новогуйвинського ВЖРЕКП №1 від 11 січня 2022 року та від 18 листопада 2021 року, відповідно до яких ОСОБА_3 є квартиронаймачем кімнати, а не квартири в цілому. Отже зміни щодо встановлення прав квартиронаймачів у спірній квартирі здійснено у судовому порядку на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 листопада 1995 року. Крім того, у ході судового розгляду зазначеної справи ОСОБА_2 визнала факт того, що після розірвання шлюбу сторони самостійно визначили порядок користування квартирою, що у більшій кімнаті квартири будуть проживати ОСОБА_2 разом із донькою, а у меншій - ОСОБА_3 . За таких обставин, рішення виконкому Новогуйвинської селищної ради №474, яким ОСОБА_3 наданий дозвіл на приватизацію кімнати у комунальній квартирі є законним, адже стосується виключно виділеної йому рішенням суду від 16 листопада 1995 року кімнати. Також суд не звернув уваги на той факт, що 19 серпня 1994 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний та останні із цього часу спільного побуту і господарства не вели та не були членами однієї сім`ї, а тому посилання суду на ст.1, частину першу ст.5 та ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» немає під собою законного підґрунтя, оскільки сторони у справі не є членами сім`ї. Висновки суду стосовно того, що ОСОБА_3 , який протягом тривалого часу не проживав у спірній квартирі без достатніх правових підстав, набув право на приватизацію, позбавивши інших осіб, які постійно проживали в квартирі, на реалізацію такого права є помилковими. Так, вказану квартиру в найм отримав ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 не мав іншого житла, крім спірної квартири, та не намагався позбавити ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 права на проживання (користування) у зазначеній квартирі та не заперечував і не перешкоджав у приватизації позивачами своєї частини квартири. ОСОБА_3 , на відміну від позивачів, не претендує на всю квартиру. Він приватизував лише одну кімнату в комунальній квартирі. По-третє, рішення суду першої інстанції порушує її право власності, оскільки відповідно до договору дарування від 30 червня 2022 року ОСОБА_3 передав їй у власність кімнату в квартирі АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване за нею на кімнату площею 11,80 кв.м 30 червня 2022 року, що суду першої інстанції на час винесення рішення у справі було відомо, але останній на таку обставину уваги також не звернув.

Доводи апеляційної скарги відповідача Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області ґрунтуються на тому, що при вирішенні спору по суті суд неправильно застосував норму частини другої ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому дійшов помилкового висновку, що в силу непостійного проживання ОСОБА_3 у раніше вказаній квартирі останній не набув права на приватизацію житлового фонду. Водночас, ухвалюючи відповідне рішення, суд об`єктивно не оцінив обставини, які перешкодили ОСОБА_3 здійснювати постійне проживання у квартирі. Зокрема суд не врахував того, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 листопада 1995 року в справі №2-398 було встановлено, що ОСОБА_3 через створені йому перешкоди зі сторони ОСОБА_2 вимушений був залишити місце свого постійного проживання. За таких обставин, зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 було виділено окрему житловому кімнату для проживання та відповідно змінено умови договору найму в судовому порядку. Враховуючи наведене, згода позивачів на зміну такого договору в порядку ст.104 ЖК України не потрібна. Крім того, суд залишив поза увагою факт того, що позивачі протягом тривалого часу також не проживають у спірній квартирі, а тому не мають права, яке б підлягало судовому захисту. Висновки суду щодо тривалості не проживання ОСОБА_3 у квартирі не ґрунтуються на належних доказах. Окремо відповідач звертає увагу на те, що відповідно до законодавства України право на приватизацію спірної квартири має не тільки ОСОБА_3 , але і позивачі, а тому реалізація останнім свого права в контексті спірних правовідносин не тягне за собою порушення прав позивачів. Також здійснюючи розгляд справи, суд не звернув уваги на правовий висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 27 червня 2018 рок в справі №925/797/17, відповідно до якого свідоцтво, як окремий правочин не може визнаватися незаконним та скасовуватися, оскільки фіксує наявність права власності у суб`єкта та видається на підставі актів органів місцевого самоврядування, як органів приватизації. Отже, належним способом захисту в даних правовідносинах слугує скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, адже з моменту держаної реєстрації речового права власності у особи виникає право на об`єкт нерухомого майна, а не на підставі свідоцтва.

Від учасників справи відзиву на апеляційні скарги не надходило. Відсутність відзиву на апеляційні скарги не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя ст.360 ЦПК України).

У судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Шпонарський Є.В. апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги відповідача Новогуйвинської селищної ради.

Представник відповідача Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області у судове засідання не з`явився. Секретар ради направив до суду письмове клопотання з проханням проводити розгляд справи без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Представник позивачів адвокат Трофімов А.В. просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Логінов Р.М. просить апеляційні скарги задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги відповідача Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та третьої особи ОСОБА_4 підлягають до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не давали згоди ОСОБА_3 на зміну умов договору найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , який тривалий час не проживав у спірній квартирі, без достатніх правових підстав набув права на приватизацію, позбавивши інших осіб, які постійно проживали, на реалізацію такого права. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З огляду на те, що позивачами одночасно подано вимогу як про визнання незаконним та скасування рішення органу приватизації, що стало підставою виникнення цивільних прав, так і правовстановлюючого документа та підтвердження такого права, є обґрунтованим використання позивачами обраного способу захисту.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із висновками суду першої інстанції з таких мотивів.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що ОСОБА_3 на сім`ю у складі дружини - ОСОБА_2 та доньки - ОСОБА_7 15 червня 1988 року був виданий ордер №25 на право знаття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.9 зворот т.1).

19 серпня 1994 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний (а.с.9 т.1).

У справі №2-398 рішенням Житомирського районного суду від 16 листопада 1995 року, як набрало законної сили, ОСОБА_2 у позові про визнання втратившим право на житло відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволений. Зобов`язано Житомирську КЕЧ відкрити окремий особовий рахунок ОСОБА_2 на кімнату площею 16,86 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 . Кухню, ванну, туалет, коридор, балкони залишено у загальному користуванні (а.с.41-46 т.1).

Довідкою Новогуйвинського ВЖРЕКП від 28 грудня 2021 року №372 підтверджується, що особові рахунки у двокімнатній комунальній квартирі АДРЕСА_1 , розділені наступним чином: 1) у квартирі зареєстровані: квартиронаймач - ОСОБА_2 та донька ОСОБА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_2 відкритий на ОСОБА_2 , загальна площа користування 29,96 кв.м, квартира не приватизована, знаходиться у комунальній власності територіальної громади Новогуйвинської селищної ради; 2) сусід по квартирі квартиронаймач ОСОБА_3 , особовий рахунок № НОМЕР_3 відкритий на ОСОБА_3 , загальна площа користування 25,50 кв.м, квартира не приватизована, знаходиться у комунальній власності територіальної громади Новогуйвинської селищної ради (а.с.13 зворот т.1).

Станом на лютий місяць 2022 року в спірній квартирі були зареєстрованими ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що доводиться витягом про зареєстрованих у квартирі осіб №233, який виданий Центром надання адміністративних послуг Новогуйвинської селищної ради (а.с.14 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради від 10 лютого 2022 року №474 «Про надання дозволу на приватизацію квартири» ОСОБА_3 наданий дозвіл на приватизацію кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1 (а.с.12 зворот т.1). Загальна площа, що приватизується, становить 21,16 кв.м, із них житлова кімната 11,80 кв.м (п.1 рішення виконавчого комітету відповідної ради).

На підставі зазначеного вище рішення органу приватизації (виконавчим комітетом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області) ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 №0021 від 25 березня 2022 року, а саме, на кімнату в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , загальна площа, що приватизована, становить 21,16 кв.м, із них житлова кімната 11,80 кв.м. Право власності на кімнату було зареєстровано за ОСОБА_3 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Царіциною І.С. у травні 2022 року.

За договором дарування кімнати, який посвідчений у нотаріальному порядку 30 червня 2022 року, ОСОБА_3 передав у власність безоплатно (подарував), а ОСОБА_4 , в особі представника, прийняла у власність (прийняла у дар) кімнату АДРЕСА_2 (а.с.15 т.1). Також у договорі дарування кімнати прописано, що загальна площа кімнати 21,16 кв.м, у тому числі житлова площа 11,80 кв.м, що включає в себе приміщення, які знаходяться в спільному користуванні: приміщення коридору № НОМЕР_4 площею 9,70 кв.м; туалету № НОМЕР_5 площею 1,10 кв.м; ванної №5 площею 2,20 кв.м, кухні №6 площею 7,40 кв.м; балконів площею 2,69 кв.м (п.1.2 договору дарування кімнати).

Із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (актуальна інформація) власником житлової кімнати площею 11,80 кв.м є ОСОБА_4 (а.с.16 т.1).

За положеннями частини другої ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартири (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (абзац перший частини третьої ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

За положеннями частин першої та другої ст.104 ЖК України члени сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом із ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст.63 цього Кодексу. У разі відмови членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фронду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша ст.48), частина кімнати та кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо) (ст.63 ЖК України).

У свою чергу норми ст.48 ЖК України унормовують, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно ставить одну кімнату (однокімнатну квартиру) або призначене для осіб різної статті.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що на час звернення ОСОБА_3 із заявою до органу приватизації було виконано рішення Житомирського районного суду від 16 листопада 1995 року в справі №2-398, яким зобов`язано наймодавця відкрити окремий особовий рахунок ОСОБА_2 на кімнату в спірній квартирі та особові рахунки у спірній квартирі були розділені, що свідчить про те, що на підставі рішення суду із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені окремі договори найму ( ОСОБА_2 особовий рахунок № НОМЕР_2 , ОСОБА_3 особовий рахунок № НОМЕР_3 ), що на час привтаизації виключило необхідність одержання від позивачів, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , письмових згод при наданні органом приватизації ОСОБА_3 дозволу на приватизацію кімнати площею 11,80 кв.м у комунальній квартирі АДРЕСА_1 . На кожного мешканця квартири припадає не менше середньої норми забезпеченості, тобто не менше ніж 7,80 кв.м на одну особу житлової площі, кімнати ізольовані, не зв`язані спільним входом та не допущено проживання в одній кімнаті осіб різної статті. Крім того, матеріали справи також не містять доказів того, що у судовому порядку ОСОБА_3 був би визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Підсумовуючи викладене, з підстав, зазначених у позовній заяві, рішення виконкому Новогуйвинської селищної ради від 10 лютого 2022 року №474 не може бути визнано незаконним та скасовано судом. Позивачами не доведено недодержання органом приватизації положень ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст.104 ЖК України при прийнятті рішення від 10 лютого 2022 року №474 про надання ОСОБА_3 дозволу на приватизацію кімнати площею 11,80 кв.м у комунальній квартирі, а тому, відповідно до положень ст.376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції, яким визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 10 лютого 2022 року №474 належить скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу приватизації відмовити, оскільки органом приватизації прийнято рішення у межах повноважень та з додержанням норм закону, а суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до помилкових висновків.

Оскільки рішення виконкому Новогуйвинської селищної ради від 10 лютого 2022 року №474 не визнається незаконним та не скасовується за необґрунтованістю позовної вимоги (встановлена судом відсутність охоронюваного законом інтересу позивачів), що стало підставою для видачі свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на кімнату в квартирі, то виключається можливість визнання його незаконним та скасування.

Обставина допущення у свідоцтві про право власності помилки при зазначенні дати прийняття виконкомом Новогуйвинської селищної ради рішення №474 висновків суду апеляційної інстанції не змінює, враховуючи, що не надано доказів існування під номером №474 рішення від 17 лютого 2022 року.

Також при розгляді спору суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що на час звернення позивачів до суду (жовтень 2022 року) кімната площею 11,80 кв.м вже не належала відповідачу ОСОБА_3 на праві власності, оскільки 30 червня 2022 року подарована ОСОБА_4 .

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належить: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/ 42030/21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду ( частина четверта ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16 та постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року в справі №200/7407/19 виснувано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужено, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст.387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речовоправовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Обраний позивачами спосіб захисту свого інтересу шляхом визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_3 від 25 березня 2022 року на кімнату в квартирі не забезпечує захисту їх інтересу, за відсутності доказів набуття права, а тому не може вважатися ефективним способом захисту інтересу позивачів.

Як вже зазначалося вище, кімната у квартирі не належить відповідачу ОСОБА_3 , а належить на праві власності ОСОБА_4 , яка наразі є останнім набувачем кімнати у квартирі. Рішення органу приватизації від 10 лютого 2022 року №474 вичерпало свою дію.

Визначення відповідачів, предмета та підстави спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (вказаний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц).

Натомість ОСОБА_4 залучена до участі в справі лише як третя особа, а не як відповідач, хоча рішення безпосередньо зачіпає її право власності на відповідну кімнату в квартирі, як останнього наразі набувача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Незалучення належного відповідача до участі у справі має принципове значення, оскільки це пов`язано також з обранням належних та ефективних спосіб захисту права, на захист яких заявлено позовні вимоги. Обраний спосіб захисту особи, яка наполягає на застосуванні судового захисту її цивільного права та інтересу, має відповідати характеру та природі спірних правовідносин.

Резюмуючи викладене вище, колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції та постановляє нове, яким позивачам у задоволенні позову до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та ОСОБА_3 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності відмовляє з підстав, що викладені вище.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позову до Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області та ОСОБА_3 про скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 жовтня 2024 року.

Головуюча Судді: