КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфові Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганаші С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами, третя особа - Державне управління справами, про визнання незаконним розірвання в односторонньому порядку договору користування,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати незаконним розірвання Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами в односторонньому порядку договору користування № 184 від 29.12.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначив про те, що 29.12.2018 між ОСОБА_1 та Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами укладено договір користування № 184, за умовами якого з 01.01.2019 по 31.12.2023 у користування позивачу передається приміщення ІІІ класу будинок № 3 в БВ «Конча-Заспа» ДУС.

Листом від 20.11.2020 Будинок відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами повідомило ОСОБА_1 про виявлені 02.09.2020 при обстеженні порушення, вчиненні ОСОБА_1 ; повідомлено про дострокове розірвання договору; необхідність погашення заборгованості, передання майна та звільнення будинку.

Позивач вважав, що розірвання договору здійснено відповідачем на підставі обставин, які не відповідають дійсності, всупереч умовам укладеного договору, та приписам чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 20 травня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неналежним спосіб захисту.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду у справах № 916/1415/19, № 910/3009/18, № 939/1078/20.

Вимога позивача про визнання протиправним розірвання відповідачем в односторонньому порядку договору користування, на думку суду, не відповідає ефективному способу захисту, оскільки в разі задоволення цієї позовної вимоги вона не може бути виконана примусово, а майнова сфера позивача не буде відновлена. Крім того, така вимога не передбачена ані умовами укладеного 29.12.2018 між сторонами договору користування, ані законом.

Апелянт з такою позицією не погоджується та вважає, що суд не дослідив та не врахував характер спірних правовідносин, що призвело до неправильного застосування положень Цивільного процесуального кодексу.

Зазначив, що звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним розірвання відповідачем в односторонньому порядку договору. Заявлена позовна вимога цілковито відповідає змісту та характеру порушеного права апелянта та спричиненим цими діяннями наслідкам, а суд першої інстанції не встановив дійсний характер правовідносин, що виникли за договором та внаслідок неправильного застосування вказаних норм матеріального права дійшов до помилкових висновків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник апелянта адвокат Матюшин Д.Ф., в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача адвокат Гордієнко Б.А., в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_2 , в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 29.12.2018 між Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір користування № 184, предметом якого було надання Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в користування приміщення ІІІ класу будинок № 3 в Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами, з відповідним майном, на термін з 01.01.2019 по 31.12.2023. (т. 1 ас. 9-12).

ОСОБА_3 поставлено підпис про ознайомлення з Порядком та умовами користування приміщеннями в Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами, розробленим на підставі розпорядження № 230 від 04.12.2018 (т. 1 ас. 13-14).

Листом директора Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами від 20.11.2020 № 02/246 повідомлено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про те, що 02.09.2020 при обстеженні комісією Будинку відпочинку території тепломережі та водопостачання поблизу будинку № 3 встановлено, що:

- ОСОБА_3 та ОСОБА_1 самовільно зайнято земельну ділянку орієнтовною площею 700 кавам. (0,07 га), що межує із прибудинковою територією будинку № 3 ;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_1 самовільно демонтовано дерев`яний паркан по периметру прибудинкової території;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_1 самовільно встановлено капітальний бетонний фундамент для паркану по периметру самовільно зайнятої земельної ділянки, об`єднавши її таким чином із прибудинковою територією будинку № 3;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заблоковано, шляхом встановлення паркану, на самовільно зайнятій ділянці фізичний доступ працівників будинку відпочинку до п`яти камер/люків теплопостачання та водопостачання, що забезпечують пансіонат № 4 та будинки №№ 2,3,4 ;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_1 самовільно проводяться ремонтні роботи у будинку без узгодженої документації та укладеної угоди.

У листі наголошено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 порушено:

- п. 1.6 Порядку та умов користування приміщеннями в Будинку відпочинку «Конча-Заспа»: ремонтні роботи проводити лише на підставі письмового дозволу, документації щодо їх переліку, обсягу і термінів проведення, отримання погодження на укладення відповідної угоди від Державного управління справами;

- п. 1.10 Порядку та умов користування приміщеннями в Будинку відпочинку «Конча-Заспа»: утримання в належному стані надані у користування приміщення;

- п. 3.2.4 договору: дотримання встановленого порядку користування приміщеннями та умов проживання в Будинку відпочинку;

- п. 3.2.6 договору: погодження з Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами проведення поточного ремонту приміщення у разі необхідності його здійснення;

- п. 3.2.7 договору: ремонт приміщень за переліком та обсягом робіт має здійснюватися за погодженням із адміністрацією Будинку відпочинку.

Станом на 20.11.2020 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 нараховано плату за користування приміщенням та комунальні послуги за період з 01.10.2019 по 19.11.2020 у розмірі 18 951,80 грн.

Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами повідомлено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору від 29.12.2018 № 184 на підставі п. 6.1 та п. 6.2 Договору; днем розірвання Договору є 21.11.2018; викладено вимогу про погашення заборгованості за користування приміщеннями; передачі за актом приймання-передачі майна Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами; звільнення приміщення будинку № 3 Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами (т. 1 ас. 15-16).

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що розірвання договору здійснено відповідачем на підставі обставин, які не відповідають дійсності, всупереч умовам укладеного договору, та приписам чинного законодавства, а відтак судом має бути визнано незаконним розірвання Будинком відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами в односторонньому порядку договору користування № 184 від 29.12.2018.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом положень ч. 1 та 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Водночас засіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

До прав, які підлягають судовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Загальні засади цивільного законодавства і засади здійснення судочинства закріплюють право особи на захист у суді будь-яких порушених або невизнаних прав.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові по справі № 916/1415/19, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.

Тобто лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або опарення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.

Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те що позовна вимога про визнання протиправним розірвання відповідачем в односторонньому порядку договору користування не відповідає ефективному способу захисту, оскільки в разі задоволення цієї позовної вимоги вона не може бути виконана примусово, а майнова сфера позивача не буде відновлена. Крім того така вимога не передбачена ані умовами укладеного 29.12.2018 року між сторонами договору користування, ані законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, зроблено висновок про те, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, зокрема, такий правовий висновок викладено у постанові №939/1078/20 від 19.05.2021р.

За таких обставин, з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфові

Т.О. Писана