ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2024 року м. Кропивницький

справа № 392/1224/23

провадження № 22-ц/4809/568/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Головань А. М., Карпенко О.Л.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Державне підприємство «Східний гірничо - збагачувальний комбінат»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо - збагачувальний комбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середньої заробітної плати за час затримки при звільненні та моральної шкоди за апеляційною скаргою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2023 року (суддя А.В. Бадернінова),-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

ОСОБА_1 у липні 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Схід ГЗК» в якому просив стягнути на його користь:

-46137,57 грн заборгованість по заробітній платі;

-середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати при звільненні з 23.01.2023 по 21.07.2023 року у розмірі 100506 грн;

-середній заробіток за час затримки при звільненні починаючи з 21.07.2023 року по день фактичного розрахунку, з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом;

-20000 грн моральної шкоди заподіяної порушенням законних прав згідно України.

На обґрунтування позову зазначив, що працював на Смолінській шахті ДП «Схід ГЗК».

З серпня 2022 року відповідач почав виплачувати заробітну плату нерегулярно із цього часу утворилася заборгованість по виплаті заробітній платі.

23.01.2023 позивач звільнився.

При звільненні розрахунку по нарахованій заробітній платі проведено не було. Факт невиплачених коштів позивачу підтверджується довідкою відповідача про заборгованість.

У зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості по заробітній платі, ДП «Схід ГЗК» повинно виплатити йому середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати при звільнені з 23.01.2023 по 21.07.2023 року та середній заробіток за час затримки при звільненні починаючи з 21.07.2023 по день фактичного розрахунку, з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених Законом.

В обґрунтування розміру моральної шкоди вказав, що внаслідок порушених його законних прав, а саме невиплати йому заробітної плати, порушено його конституційне право на оплату праці, порушено звичайний для нього уклад життя, що завдало моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому зазнав втрат немайного характеру, тобто йому завдано моральну шкоду.

В результаті затримки з виплати заробітної плати, у тому числі при звільненні, поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило його, що є моральною шкодою.

Крім того, зазначив, що з позивачем проживають дружина ОСОБА_2 та неповнолітній син ОСОБА_3 , дружина позивача не працює. Позивач є господарем і повинен був забезпечувати свою сім`ю. З урахуванням невиплачених сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань, визначив моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Саме такий розмір вважає достатнім для сприяння відновлення порушених його прав.

Відповідачем поданий відзив

Представник відповідача запреречуючи проти позовних вимог вказала, що позивач працював на Смолінській шахті ДП «Схід ГЗК» складачем поїздів залізничного цеху шахти та був звільнений 23.01.2023 року за угодою сторін згідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Станом на 23.10.2023 за підприємством відносно ОСОБА_1 рахується заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 46 137,57 грн.

24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан, який не одноразово було продовжено.

ДП «Схід ГЗК» тривалий час, починаючи з 01.03.2022 року перебувало у вимушеному тимчасовому простої. Тому на час введення воєнного стану підприємство мало фінансові трудності та опинилося у скрутній фінансово економічній кризі, що зумовило нестабільне державне (бюджетне) фінансування та затримки у взаєморозрахунках підприємствами, установами організаціями, а також із працівниками підприємства.

Вимога позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн, є надмірною, оскільки, відшкодування моральної шкоди не має призводити до навіть неістотного збагачення, а її розмір не відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості. Вимоги не є належно обґрунтованими та такими, що доведені.

У відповіді на відзив

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що відповідач визнав, що підприємство порушило законодавство про працю, при цьому не погоджується з виплатою грошової компенсації за заподіяну моральну шкоду, заподіяної порушенням законних прав позивача, які чітко передбачені ст.237-1 КЗпП України.

Відповідач не спростовує розмір самої моральної шкоди. Тому вважає, що є підстави для відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26.12.2023 року, позов ОСОБА_1 , задоволений частково. Стягнуто із Державного підприємства «Східний гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі в розмірі 46137,57 грн, яка визначена з урахування утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів; середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2023 року по 21.07.2023 року в розмірі 100 506 грн., який визначений без урахування утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів; моральну шкоду в сумі 3000 гривень.

Суд першої інстанції виснував, що під час звільнення ОСОБА_1 , відповідачем як роботодавцем останньому не проведено у день звільнення розрахунок у повному обсязі, сума невиплаченої заробітної плати за спірний період складає 46 137,57 грн, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі 100506 грн 00 коп., в межах заявлених позовних вимог, по заробітній платі та періоду затримки розрахунку.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд вказав, що така шкода позивачу дійсно спричинена, оскільки останній, своєчасно не отримавши заробітну плату, змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивачем доведено, що невиплата йому заробітної плати призвела до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків. З урахуванням вимог ст. 237-1 КЗпП України щодо підстав стягнення моральної шкоди та ст.23 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості її розміру, суд визначив розмір моральної шкоди в розмірі 3000 гривень.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ДП «Схід ГЗК» просить скасувати рішення Маловисківського районного суду від 26 грудня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не врахував неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово-економічною кризою.

Враховуючи об`єктивну поведінку відповідача, економічну кризу у зв`язку з воєнним станом в Україні та ступінь вини ДП «Схід ГЗК», визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, є надмірним і безпідставним.

Беручи до уваги конкретні обставини справи та наслідки, що наступили, відповідач вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, призводить до істотного збагачення позивача, а ДП «Схід ГЗК» ставить у скрутне фінансове становище, оскільки всі рахунки підприємства арештовані через виникнення кредиторської заборгованості, а з урахуванням введення в Україні воєнного стану та постійними обстрілами Дніпропетровської області взагалі ставить під загрозу збереження майна підприємства.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується.

Рух справи

Ухвалою суду від 16 квітня 2024 року відкрито провадження у даній справі; встановлено строк для подачі відзиву.

03 травня 2024 року закінчено підготовчі дії, справу призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 04 червня 2024 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

Учасників справи належним чином повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с.173,174).

На підставі розпорядження керівника апарату апеляційного суду від 03 червня 2024 року № 87 здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи між суддями, за результатами якого членів колегії з розгляду даної справи суддів Дуковського О.Л. та ОСОБА_4 замінено суддями Голованем А.М. та Карпенком О.Л.

Ухвалою суду від 21 червня 2024 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Щодо участі учасників справи в суді апеляційної інстанції

09 травня 2024 року від представника позивача адвоката Неверчака Є.Б. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Адвокат зазначив, що заперечує проти доводів апеляційної скарги, а прийняте судом першої інстанції рішення у даній справі вважає законним та справедливим, прийнятим з дотриманням норма матеріального та процесуального права (а.с.175).

04 червня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Представник просила врахувати позицію підприємства викладену в апеляційній скарзі, при розгляді справи (а.с.177).

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату,час та місце слухання справи.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За положеннями ч.5 ст. 268 ЦПК, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановленихм статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «СхідГЗК» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки при звільненні, не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав з боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя (постанова Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 201/5731/19 (провадження № 61-8507св21).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 302/181/20 (провадження № 61-10794св23).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії трудової книжки позивач перебував у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК» та 23.01.2023 був звільнений.

Відповідно до копії довідки ДП «СхідГЗК» Смолінська шахта від 11.05.2023 № 18-30/ 820 за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 46137,57 грн (а. с. 11).

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК» своєчасно не отримував заробітну плату, що є порушенням його трудових прав.

Вказані обставини викликали у ОСОБА_1 необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя, як наслідок, завдали моральних страждань, які виразилися в неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду та переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Враховуючи те, що невиплата позивачу заробітної плати заподіяла останньому моральних страждань, суд першої інстанції, виходячи з характеру та обсягу страждань позивача і з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано стягнув із ДП «СхідГЗК» на користь позивача 3000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив в оскаржуваній частині законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово-економічною кризою, оскільки фінансовий стан відповідача, внаслідок винних дій якого, були порушені трудові права позивача, не є тією обставиною, яка враховується судом та впливає на розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що на території України введено воєнний стан, у зв`язку з чим, ДП «Схід ГЗК» має фінансові труднощі, а рахунки підприємства арештовані не заслуговують на увагу суду, з огляду на таке.

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Отже, законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.

Відтак, відповідачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що саме вказані обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в частині, яка оскаржується, без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 362, 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2023 року в частині, яка оскаржується, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А.М. Головань

О.Л. Карпенко