Провадження №: 2/755/788/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" листопада 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді - Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ТОВ «Дніпрофінансгруп» звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом, в якому просить суд: стягнути ОСОБА_1 3% річних в розмірі 31 093,54 грн, інфляційні нарахування в розмірі 158 532,21 грн та судові витрати.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 10.01.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк Експобанк» найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства»), та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту і забезпечення №3/2008 USD. Згідно Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 06.03.2018, право вимоги за договором кредиту від 10.01.2008, первісний кредитор відступив на користь ІОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Внаслідок відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є єдиним власником всіх плав вимоги за договором кредиту від 10.01.2008 (у тому числі, але не обмежуючись, прав на отримання всіх платежів за укладеними договорами, і всіх прав Заставодержателя) з 06.03.2018. Згідно з зазначеним договором, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий кредитор, набув траво вимоги до ОСОБА_1 щодо отримання загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму боргу, усі та будь-які штрафні санкції на дату набрання чинності рішенням, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договором кредиту та договором поруки з дати набрання чинності. Викладені обставини встановлені ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2019 по справі №761/5402/19. В зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, первісний кредитор звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2010 по справі №2-10868/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» заборгованість у сумі 345 198,63 грн. Виходячи з цього, позивач розраховує відсоток річних та інфляційні нарахування, згідно із ст. 625 ЦК України в межах періоду загального строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України з 27.11.2020 по 27.11.2023.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.12.2023 відкрито провадження у цій справі, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх право подати заяви по суті справи та визначено відповідні процесуальні строки.

02.02.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи заперечення щодо позовних вимог відповідач посилався на те, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 03.03.2021 у справі №130/2604/18. 02.09.2010 Шевченківським районним судом м. Києва у цивільній справі №2-10868/10 було винесено рішення, яким було стягнуто з відповідача на користь ПАТ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором № 3/2008USD від 10.01.2008, сума кредитних коштів за яким була видана у доларах США. Рішення суду не є підставою виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло до ухвалення судового рішення на підставі договору. Так, статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Отже, той факт, що у судовому рішенні встановлено еквівалент зобов`язання у національній валюті станом на 2013 рік не змінює його суті, вираженої в іноземній валюті. Таким чином, заявлені в позовній заяві вимоги щодо стягнення інфляційних витрат не можуть бути задоволені, оскільки у позивача відсутні втрати від знецінення національної валюти. Позивач розраховує 3% річних та інфляційні втрати від суми 345 198,63 грн - тобто із загальної суми заборгованості, зазначеної у судовому рішенні Шевченківського районного суду м.Києва від 02.09.2010 у цивільній справі №2-10868/10. Проте загальна сума стягнення включає в себе не лише суму боргу, відсотки, а й неустойку у вигляді пеню і судовий збір. Однак слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України. Нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на встановлену рішенням суду заборгованість до складу якої, окрім основного боргу, входять суми неустойки, 3 проценти річних та інфляційних втрат, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності та суперечить положенням статті 550 Цивільного кодексу про заборону нарахування процентів на неустойку (п. 48-50 постанови КГС ВС від 15.11.2019 по справі №905/1753/18). Окрім того, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

20.02.2024 до суду позивачем подано відповідь на відзив, у якому позивач посилається на те, що відповідно до умов укладеного кредитного договору, відповідачу дійсно були надані кошти в іноземній валюті. Проте, відповідно до резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2010 по справі №2-10868/10 з відповідача стягнуто суму заборгованість за кредитним договором в сумі 345 198,63 грн та 1 820,00 грн судового збору. Відтак, судом стягнуто з відповідача заборгованість в національній валюті. Таким чином, позивач, беручи до уваги заборгованість, стягнуту рішенням суд, передбачувано має намір отримання 3-х процентів річних та інфляційних витрат за невиконання судового рішення відповідачем. Посилання відповідача, що рішення суду не може бути підставою виникнення грошового зобов`язання є помилковими, виходячи із наступного. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції' за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, через невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2010, в силу ст.625 ЦК України, у позивача виникло право на отримання трьох процентів річних та інфляційних витрат відповідно до суми, стягнутої за вищезазначеним рішенням. Позивач звернувся до суду за наслідками невиконання відповідачем рішення суду, що набрало законної сили, а не за наслідками невиконання останнім умов кредитного договору. Таким чином, п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України не може бути застосована до вказаних правовідносин. Також, відповідач не наводить контррозрахунку суми, яка на думку останнього є вірною. В свою чергу, до висновку про необхідність дослідження судом розрахунку, наданого сторонами, а в разі незгоди з ним - навести в рішенні свій розрахунок, висловився Верховний Суд в постанові від 25.05.2022 у справі №219/7527/16-ц.

Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло.

Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2010 у справі №2-10868/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Експобанк» заборгованість по кредиту у сумі 345 198,63 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 1 700 грн, витрати по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у сумі 120 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.08.2019 у справі №761/5402/19 за заявою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну сторони стягувача у виконавчому листі, поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого документа у справі по цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, замінено сторону стягувача Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Експобанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у виконавчому листі Шевченківського районного суду м. Києва від 19.05.2011 року по справі №2-10868/10 з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2010 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредиту у сумі 345 198 грн. 63 коп., витрати по сплаті судового збору у сумі 1700 грн. 00 коп., витрати по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у сумі 120 грн. 00 коп. В іншій частині вимог заяви відмовити.

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого документа Шевченківського районного суду м. Києва в межах розгляду справі №761/5402/19, встановим, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили. Таким чином, враховуючи вказані положення законодавства та те, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа №2-10868/10, виданого 19.05.2011, закінчився, про що, серед іншого, зазначав й сам заявник у своїй заяві, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині вимог про видачу дубліката виконавчого листа. Також, за приписами ч.ч.1, 2 ст. 433 ЦПК України стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Суд поновляє пропущений строк з причин, визначених судом поважними. Тобто, підставою для поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є поважні, об`єктивні причин пропуску такого строку. Водночас, оскільки перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, суд, враховуючи вимоги ст. 89 ЦПК України, дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається зі змісту заяви, заявник обґрунтовує вимоги заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання втратою такого виконавчого документа. Однак, всупереч вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України, заявник не надав жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують як втрату оригіналу виконавчого листа, так і поважність причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. В той же час, суд вважає за необхідне вказати заявнику на те, що якщо законом визначений порядок та, зокрема, строки для вчинення певних дій, такі строки в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинні дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та підлягають доведенню в силу принципів змагальності та диспозитивності, визначених положеннями ст.ст. 12, 13, 82 ЦПК України.

Згідно відомостей автоматизованої системи виконавчих проваджень Міністерства юстиції, виконавчих проваджень про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Експобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», не виявлено.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Згідно із положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Ураховуючи, що судовими рішеннями у даній справі, які набрали законної сили, відмовлено стягувачу у видачі дубліката виконавчого документа та поновленні строку для пред`явлення його до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не застосовуються положення статті 625 ЦК України.

Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на відмову у задоволенні позову, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат між сторонами у порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 509, 524, 533-535, 625 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (, вул. Автотранспортна, 2, оф.205, м. Дніпро) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення боргу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: