ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7749/24 Справа № 174/421/24 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житлом у вигляді квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася через суд із позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , визначивши третьою особою виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, на предмет визнання за нею права користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 26 грудня 2003 року та рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року шлюб розірвано. У шлюбі сторони мають двох неповнолітніх дітей. Відповідач має у власності спірну квартиру, до якої позивач була вселена у 2004 році як член сім`ї відповідача за його згодою, та в якій остання проживає і дотепер разом із дітьми. Посилається на те, що 02 лютого 2024 року відповідач, як власник квартири, подав заяву про зняття позивача з реєстраційного обліку за зазначеною адресою та тією ж датою вона була знята з обліку у цій квартирі. Позивач зазначає, що іншого житла як у власності, так і в користуванні не має, а відповідач наполягає на її виселенні з його квартири, посилаючись на те, що вона не має права на проживання у спірній квартирі. Позивач вважає, що не втратила сервітутного права на користування спірним житлом, в розумінні ст.405,406 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 січня 2024 року у справі №703/4087/20, від 07 лютого 2024 року №157/940/22від 02 вересня 2019 року у справі №731/34/17-ц, від 03 лютого 2021 року у справі №643/3624/16 та від 17 лютого 2020 року у справі №127/4297/18.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житлом у вигляді квартири - відмовлено (а.с.49-51).

Рішення суду мотивовано тим, що позивач просить визнати за нею право користування житлом, як колишнім членом сім`ї власника квартири, що, на її думку, є підставою для реєстрації її за спірним місцем проживання. Однак, такі вимоги не відповідають ефективному способу захисту, в розумінні ст.16 ЦК України, адже позивач фактично оскаржує зняття її з реєстраційного обліку відповідачем, як власником квартири, при цьому, немаючи судового рішення про визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом та продовжуючи проживання за спірною адресою.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с.56-58).

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не визнавалась судом такою, що втратила право користування за спірною адресою, а зняття її з реєстрації за заявою відповідача не відповідало меті такого зняття, однак її житлові права відповідачем були порушені, що судом першої інстанції не було враховано. Також суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги ст. 401-406 ЦК України, які регламентують право користування чужим майном, зокрема, сервітутне право члена сім`ї власника на користування житлом, яке можливо припинити тільки за рішенням суду. Таке право не припиняється і після припинення сімейних відносин, у відповідності до ст. 156 ЖК УРСР.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с. 6).

Від шлюбу мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7, 8).

Відповідно до копії договору дарування квартири від 29 березня 2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_1 з 06 вересня 2017 року по 02 лютого 2024 року (а.с. 12).

Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: кв. АДРЕСА_1 з 08 вересня 2017 року по теперішній час (а.с. 13, 14).

Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 15, 16).

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотеки, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні відомості про нерухоме майно власником якого є ОСОБА_1 (а.с. 38).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично проживає за спірною адресою, відповідач не чинить їй перешкоди в користуванні, відсутнє судове рішення з вирішення питання про визнання позивача такою, що втратила право користування спірним житлом, а, відтак, вимоги про визнання за нею права користування квартирою відповідача не є ефективним способом захисту, враховуючи, що позивач фактично оскаржує дії відповідача щодо зняття її з реєстраційного обліку за спірною адресою.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції та встановленими фактичними обставинами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Питання щодо втрати права користування особи жилим приміщенням, яке їй не належить регулюється відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Суд вірно застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 308/6915/19 (провадження № 61-1516св20), де зазначено, що необхідно звернути увагу, що ЖК Української РСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, з чим погоджується і колегія суддів, що підставою для визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування житловим приміщенням є сукупність наступних обставин: відсутність члена сім`ї в місті його проживання понад один рік; відсутність поважних причин, що б могли перешкодити останньому користуватися житловим приміщенням; відсутність іншої домовленості щодо порядку користування житлом між ним і власником житла, або інших передбачених законом правил користування житловим приміщенням.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції з`ясовано характер спірних правовідносин та вірно зазначено, що позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права користування житлом у вигляді спірної квартири, як колишнього члена сім`ї власника квартири, що, на її думку, є підставою для реєстрації її місця проживання уповноваженою на те особою. Також в процесі судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_1 з 06 вересня 2017 року по 02 лютого 2024 року, при цьому рішення суду про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення немає, а позивач продовжує проживати у спірному житлі.

Суд першої інстанції вірно виснував, що фактично позивач оспорює зняття її з реєстрації у квартирі відповідача самим відповідачем та саме таким зняттям з реєстрації відповідач і порушив її житлові права на користування житловими приміщеннями в його квартирі.

Доводи апелянта про те, що її право бути зареєстрованою за фактичним місцем проживання порушено відповідачем шляхом зняття її з реєстраційного обліку, та саме визнання за нею право на проживання у спірній квартирі є належним способом захисту, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідачем не вчинялось дій щодо виселення позивача із займаної квартири, що свідчить про відсутність спору з цього приводу. Натомість спір у позивача виник щодо відсутності за заявою відповідача реєстрації за фактичним її місцем проживання, про що у даному позові вимогу позивач не ставить.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права повязано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28.11.2018 року у справі № 607/6092/18 (провадження № 14-483цс18), від 05.06.2019 року у справі № 607/6865/18 (провадження № 14-212цс19), від 11.06.2019 року у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19), визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу. Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обовязком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18 (провадження № 12-65гс19), від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Розглядаючи справу, суд має зясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Суд першої інстанції правомірно зазначив, з чим повністю погоджується і колегія суддів, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, а обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування апелянтом встановлених судом першої інстанції обставин на підставі письмових доказів, наявних у справі, а також засновуються на власній інтерпретації обставин справи, а тому колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та зазначає, що обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, вже були предметом розгляду судом першої інстанції і судом надано на ці доводи вичерпну відповідь.

Колегія суддів наголошує, що апелянтом не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна