Справа № 362/577/14
Провадження № 2/362/28/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

за участі секретарів: Шаблій Т.С., Шевченко М.В., СілецькоїМ.О., Яренко Н.М., Шмагун М.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , Калинівської селищної ради Фастівського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсними рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду із позовом, в якому просили визнати за ними в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та на земельну ділянку площею 0,13 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та визнати недійсним рішення 30 сесії 4 скликання Великосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області від 27 вересня 2005 р. № 742-30-IV в частині передачі у приватну власність ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,244 га, кадастровий номер :02:013:0031, що знаходиться по АДРЕСА_1 та виданий на підставі нього державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 516167; скасувати реєстрацію в державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,244 га, кадастровий номер :02:013:0031, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_8 .

Заявлені вимоги мотивують тим, що вони є спадкоємцями за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їх матері ОСОБА_9 , яка на день смерті проживала в АДРЕСА_2 , та до складу спадкового майна якої входить: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка під ним площею 0,25 га, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельна ділянка площею 0,13 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована по АДРЕСА_1 .

24.12.2013 р. постановою нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину позивачам відмовлено через не надання документів необхідних для вчинення нотаріальних дій, зокрема через відсутність у спадкових земельних ділянок кадастрових номерів. Звернувшись до спеціалізованої організації за виготовленням кадастрових номерів, в результаті теодолітної зйомки, позивачам стало відомо, що фактичні межі земельної ділянки, що належала їх матері, співпадають з координатами меж, вказаних в державному акті на право власності на земельну ділянку, площею 0,244 га, кадастровий номер :02:013:0031, що розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_8 . Через що присвоїти кадастрові номери спадковим земельним ділянкам видалося неможливим, відповідно вказане позбавляє позивачів можливості отримати свідоцтва про права на спадщину на земельні ділянки, які належали їх матері. Викладене стало підставою звернутися до суду з даним позовом.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, заявлені вимоги підтримують та просять задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила задовольнити заявлені вимоги, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_8 подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов не визнала з викладених у відзиві підстав, зокрема через невірно обраний спосіб захисту та порушення строків звернення до суду.

Представники відповідачів Калинівської селищної ради Фастівського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області в судове засідання не з`явилися, надіслали заяви про слухання справи за їх відсутності та розгляд справи за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина, чи накладаються (перетинаються) земельна ділянка, що перебувала у володінні спадкодавця, та земельна ділянка, передана у власність відповідачці.

У такій категорії справ суд самостійно без застосування спеціальних знань не може зробити висновок, чи накладаються земельні ділянки сторін у справі.

Належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивача на земельну ділянку (підтверджено правовою позицією викладеною у Постанові від 31.05.2023 року № 515/1315/18 КЦС ВС).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в Постанові ВП ВС, 18.01.23, справа №488/2807/17 (№ у ЄДРСР 109364576), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 86).

Відповідно до статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (Постанова ВП ВС, 12.07.23, справа №757/31372/18-ц (№ у ЄДРСР 112516535).

Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови ВП ВС: 21.08.19, справа №911/3681/17 (пункт 39); 11.02.20, справа №922/614/19; Постанова ВП ВС, 23.11.21, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21).

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (Постанова ВП ВС, 23.11.21, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1223 Цивільного кодексу України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, а відповідно до ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1299 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, але для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України - спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

В строки, встановлені ст. 1270 ЦК України, позивачі, як спадкоємці за заповітом, подали до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в реєстрі за № 1-3150 від 24.12.2013 р., спадкова справа № 314/2011р.

Як передбачено п. 3.5 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», обговореного на засіданні Пленуму Вищого спеціалізованого суду України 01 березня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст.126 ЗК України в редакції Закону від 05 березня 2009 року № 1066-VI, введеного в дію 02 травня 2009 року).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Зазначене підтверджує ту обставину, що потенційний спадкоємець не має змоги оформити свої спадкові права в позасудовому порядку.

Разом з тим, відсутність право встановлювальних документів на спірне нерухоме майно не є підставою для відмови у задоволенні позову (10 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 557/1209/16-ц, провадження № 61-19875св18 (ЄДРСРУ № 77136277).

Адже позов про превентивний захист права власності (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися) може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою (11.04.18 р. Верховний Суд у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №910/5630/17).

Відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 по справі №597/1070/15-ц).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Право власності відповідно до ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону, а статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а згідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Постанова ВП ВС, 23.11.21, справа №359/3373/16-ц (№ у ЄДРСР 101829985):

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (пункт 64 постанови).

За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV. Якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем. При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20

Судом достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 19 т.1).

21.09.2011 р. та 07.10.2011 р. із заявами про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 звернулись її діти, позивачі у справі. (а.с. 108, 109 т.1).

Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Великосолтанівської сільської ради Васильківського району Київської області та зареєстрованого в реєстрі за № 60, ОСОБА_9 заповідала все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право позивачам в рівних долях кожному (а.с. 110 т.1).

Згідно рішення № РВ-013 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 13.11.2013 р., державним кадастровим реєстратором Держземагенства у Васильківському районі Київської області розглянуто заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав: місцезнаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати іншої земельної ділянки або її частини (а.с. 26-27 т.1)

24.12.2013 р. позивачі звернулись до нотаріуса з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину та на їх ім`я було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на кожного на 1/3 частину житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 111, 112, 114, 115 т.1).

При цьому постановою у вчиненні нотаріальної дії від 24.12.2013 р. № 2898/02-31 позивачам відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом оскільки не подані документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та витягу з Державного земельного кадастру (а.с. 28 т.1).

Згідно статті 56 Земельного кодексу України в редакції 1992 р. було встановлено, що громадянам України в межах населених пунктів можуть передаватися безоплатно у власність земельні ділянки площею до 0,6 га для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно статті 56 Земельного кодексу України в редакції 1992 р. було встановлено, що громадянам України передаються у власність зокрема земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у сільських населених пунктах - 0,25 гектара.

Відповідно до статей 22 та 23 ЗК України 1990 р. право власності чи право користування земельною ділянкою виникають після встановлення землевпорядними організаціями меж зазначеної земельної ділянки на місцевості і отримання документа, що посвідчує таке право.

01.08.2006 р. погоджено межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що підтверджується актом погодження зовнішніх меж земельної ділянки (а.с. 204 на звороті т.1).

19.12.1996 р. спадкодавцю ОСОБА_9 видано державний акт на право приватної власності на землю серії КВ 5107 на земельну ділянку, площею 0,38 га, що розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення для обслуговування житлового будинку - 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,13 га (а.с.21 т.1).

27.09.2005 р. Рішенням Великосолтанівської сільської ради Київської області № 742-30-IV «Про передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства» передано безкоштовно громадянам у приватну власність земельні ділянки, які були надані для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого селянського господарства в селах в В.Солтанівка та Хлепча, в тому числі ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,24 га, цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 102-104 т.1).

Відповідно до довідки Великосолтанівської сільської ради від 27.09.2005 р. за ОСОБА_8 рахується згідно земельно-шнурової книги земельна ділянка площею 0,24 га для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. (а.с.226 т.1).

Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 516167 50891 виданим 27.12.2005 р., засвідчено право власності ОСОБА_10 на земельну ділянку площею 0,244, кадастровий номер :02:013:0031 по АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 100 т.1).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 02.02.2016 р. № 11936/15-41, фактичний порядок користування земельною ділянкою та частково встановлені фактичні межі земельної ділянки по АДРЕСА_3 не відповідають межам зазначеним в правовстановлюючому документі, тобто в державному акті на право приватної власності на землю, серія ЯБ 1. При цьому ділянка фактично використовується за цільовим призначенням, а саме: для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. В межах земельних ділянок по АДРЕСА_2 , яка згідно державного акту на право приватної власності належала померлій ОСОБА_9 , знаходиться частина земельної ділянки, кадастровий номер :02:013:0031, яка згідно державного акту на право власності належить ОСОБА_8 . Площа накладання (враховуючи уточнення) становить на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,0600 га і на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0057 га. Має місце накладення межі земельної ділянки кадастровий номер :02:013:0031 від точки А до точки Б на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який успадкувано позивачами. В результаті дослідження копії технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства на території Великосолтанівської сільської ради народних депутатів Васильківського району невідповідності правилам оформлення, які можуть вплинути на результати заходів, передбачених даною технічною документацією, не встановлені. Надана на дослідження копія технічної документації не відповідає вимогам законодавства за складом (а.с. 19 т. 2).

Оскільки земельна ділянка відповідачки, відповідно до даних, зазначений у її Державному акті, накладається на земельну ділянку позивачів, суд вважає, що Державний акт, виданий відповідачу 27.02.2005 р., слід визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію права відповідачки в Державному земельному кадастрі, так як порушується право позивачів на успадковану в установленому законом порядку земельну ділянку, при цьому суд не вбачає підстав для визнання недійсним рішення Великосолтанівської сільської ради Київської області № 742-30-IV «Про передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства» від 27 вересня 2005 р. в частині передачі у приватну власність ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,244 га, кадастровий номер :02:013:0031, оскільки це рішення вже реалізовано.

Також, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивачів про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,13 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , оскільки це є способом повного відновлення прав позивачів.

Щодо застосування строку позовної давності, то зважаючи на те, що позивачам про порушення своїх прав стало відомо в листопаді 2013 р., коли вони намагались внести відомості в Державний земельний кадастр на належну їм в порядку спадкування земельну ділянку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, який не пропущено.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати в розмірі 81,20 грн. з кожного пропорційно до задоволених позовних вимог із врахування понесених позивачем судових витрат при подачі позову та за експертизу по 768 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 209, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в користуванні земельною ділянкою та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 516167.

Скасувати реєстрацію в державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,244 га, кадастровий номер :02:013:0031, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_8 .

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та на земельну ділянку площею 0,13 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 в рівних частинах по 1/3 за кожним.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 81 грн. 20 коп. та 768,00 грн. судових витрат за проведення судової експертизи.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 81 грн. 20 коп. та 768,00 грн. судових витрат за проведення судової експертизи.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 81 грн. 20 коп. та 768,00 грн. судових витрат за проведення судової експертизи.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Кравченко Л.М.