ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2024 року м. Кропивницький

справа № 392/1968/23

провадження № 22-ц/4809/1155/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Дьомич Л.М. (головуючий, суддя-доповідач), Головань А.М., Карпенка О. Л.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди (у складі судді Кавун Т. В.), і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

09.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Маловисківського районного суду Кіровоградської області з позовом про стягнення з ДП «Схід ГЗК» на його користь:

- заборгованість по заробітній платі в сумі 38 360, 08 гривень;

- середній заробіток за весь період затримки розрахунку належних при звільненні виплат у сумі 111 573, 42 гривень;

- у відшкодування моральної шкоди 30 000, 00 гривень.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що з 2021 року перебував у трудових відносинах із Новокостянтинівською шахтою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

24.10.2022 року звільнився з підприємства, однак розрахунку по нарахованій заробітній платі йому не виплачено.

Згідно довідки за № 17-02/1950 від 24.10.2023 року, загальна сума заборгованості за підприємством з виплати заробітної плати на його користь становить 38 360,08 гривень. На підставі вказаної довідки розмір його заробітної плати за останні два місяці перед звільненням становить: за вересень 2022 року 9 532, 73 гривень, за жовтень 2022 року 9 062, 84 гривень. Тому, розмір середньої заробітної плати становить 9 297,78 гривень з розрахунку (9532,73 гривень + 9062,84 гривень/2), а розмір виплати за весь період затримки розрахунку по виплаті заробітної плати з 24.10.2022 року по 09.11.2023 року (звернення з позовом до суду), становить 111 573,42 гривень, тобто 12 кількість місяців затримки виплати із заробітної плати х 9297,78 гривень.

Внаслідок недотримання його законних прав, а саме невиплати заробітної плати та усіх належних йому сум упродовж значного періоду часу порушено його конституційне право на оплату праці, чим було порушено звичайний для нього уклад життя, що завдало моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, також він зазнав втрат немайнового характеру, його родині та йому завдано моральну шкоду. В результаті затримки виплати заробітної плати, у тому числі при звільненні, він поніс моральні страждання, які виразилися у неотриманні коштів необхідних для забезпечення умов на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для свого утримання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Державного підприємства «Східний гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі у розмірі 38 360, 08 гривень.

Стягнуто із Державного підприємства «Східний гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі - 100 000 гривень.

Стягнуто з Державного підприємства «Східний гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000 гривень.

Стягнуто із Державного підприємства «Східний гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073, 60 гривень.

В іншій частині позовних вимог, відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ДП «Схід ГЗК» має заборгованість перед позивачем по заробітній платі в розмірі 38 360, 08 грн, розмір якої не оспорюється відповідачем.

Враховуючи, що під час звільнення позивача відповідачем як роботодавцем не було проведено у день звільнення розрахунок у повному обсязі, при цьому, взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати складає 38360, 08 грн, суд першої інстанції вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі 100 000 гривень при цьому, зазначив, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку.

При вирішенні питання щодо вимог про стягнення з ДП «Схід ГЗК» моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, останньому спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань, а тому з урахуванням вимог розумності та справедливості, часу затримки проведення розрахунку та того, що до даного часу роботодавцем не здійснено виплату належних позивачу сум, його моральних страждань, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ДП «Схід ГЗК» просить скасувати рішення Маловисківського районного суду від 17 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, середнього заробітку за затримку розрахунку та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не врахував неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово-економічною кризою.

Враховуючи об`єктивну поведінку відповідача, економічну кризу, у зв`язку з воєнним станом в Україні та ступінь вини ДП «СхідГЗК», визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є надмірним і безпідставним.

Беручи до уваги конкретні обставини справи та наслідки, відповідач вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, призводить до істотного збагачення позивача, а ДП «СхідГЗК» ставить у скрутне фінансове становище, з урахуванням введення в Україні воєнного стану та постійними обстрілами взагалі ставить під загрозу збереження майна підприємства.

Стягнутий розмір середнього заробітку за затримку розрахунку не відповідає критерію розумності та пропорційності відносно задоволеного розміру заборгованої заробітної плати.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується.

Рух справи

Ухвалою суду від 12.08.2024р відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 13.08.2024р справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 12 годину 00 хвилин 17 жовтня 2024 року.

Участь сторін у судовому засіданні

Сторони повідомленні належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За положеннями ч.5 ст. 268 ЦПК, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Встановлені судом неоспорені обставини.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Схід ГЗК» Новокостянтинівською шахтою та був звільнений 24.10.2022 року з підприємства за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України.

Згідно довідки ДП «Схід ГЗК» Новокостянтинівська шахта від 24.10.2023 року за № 17-02/1950 встановлено, що станом на 03.10.2023 року, за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 38 360, 08 гривень, яка складається з: заборгованості по заробітній платі за липень 2022 року в сумі 9 745,9 гривень; за серпень 2022 року в сумі 10 018, 61 гривень; за вересень 2022 року в сумі 9 532, 73 гривень; за жовтень 2022 року в сумі 5 626, 75 гривень; за жовтень 2022 року (компенсація за невикористану відпустку) в сумі 3436, 09 гривень.

Згідно довідки ДП «Схід ГЗК» Новокостянтинівська шахта від 13.03.2024 року за № 17-02/717 встановлено, середній заробіток ОСОБА_1 на день звільнення 24.10.2022 року складає: за серпень 2022 року 3 322, 89 гривень, днів по графіку 20, фактично відпрацьовані дні 5; за вересень 2022 року 0,00 гривень, днів по графіку 19, фактично відпрацьовані дні 0. Середньоденний заробіток складає 664, 58 гривень. Середній місячний заробіток складає (19,5 дн.*664,58 грн.) 12 959, 31 гривень.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «СхідГЗК» про стягнення заборгованості із заробітної плати не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Щодо оскарження судового рішення в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав з боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя (постанова Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 201/5731/19 (провадження № 61-8507св21).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 302/181/20 (провадження № 61-10794св23).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Схід ГЗК» Новокостянтинівською шахтою та був звільнений 24.10.2022 року з підприємства за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України.

Згідно довідки ДП «Схід ГЗК» Новокостянтинівська шахта від 24.10.2023 року за № 17-02/1950 встановлено, що станом на 03.10.2023 року, за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 38 360, 08 гривень, яка складається з: заборгованості по заробітній платі за липень 2022 року в сумі 9 745,9 гривень; за серпень 2022 року в сумі 10 018, 61 гривень; за вересень 2022 року в сумі 9 532, 73 гривень; за жовтень 2022 року в сумі 5 626, 75 гривень; за жовтень 2022 року (компенсація за невикористану відпустку) в сумі 3 436, 09 гривень.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК» своєчасно не отримував заробітну плату, що є порушенням його трудових прав. Неотримав належні виплати і при звільненні, що є порушенням ст.116 КЗпП.

Вказані обставини викликали у ОСОБА_1 необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя, як наслідок, завдали моральних страждань, які виразилися в неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду та переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Враховуючи те, що невиплата позивачу заробітної плати заподіяла останньому моральних страждань, суд першої інстанції, виходячи з характеру та обсягу страждань позивача і з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано стягнув із ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово-економічною кризою, оскільки фінансовий стан відповідача, внаслідок винних дій якого, були порушені трудові права позивача, не є тією обставиною, яка враховується судом та впливає на розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що на території України введено воєнний стан, у зв`язку з чим, ДП «Схід ГЗК» має фінансові труднощі, не заслуговують на увагу суду, з огляду на таке.

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Отже, законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.

Відтак, відповідачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що саме вказані обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції при розгляді вимоги про відшкодування моральної шкоди дійшов правильного висновку про наявність підстав для такого відшкодування і визначення розміру стягнення, на підставі обґрунтування позову, встановлених обставин справи, спірних правовідносин, застосував відповідні норми права та судову практику в порядку ч.4 ст.263 ЦПК. Рішення суду в частині вирішення даної вимоги зміні/скасуванню не підлягає.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив в оскаржуваній частині законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Щодо оскарження рішення у частині задоволеного позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Аналіз зазначених правових норм (ст.ст.116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Виплата до ст. 117 КЗпП України є компенсацією, а не заробітною платою.

В порядку ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому, ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 року за № 100, для розрахунку вихідної допомоги і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що згідно довідки за № 17-02/1950 від 24.10.2023 року, розмір його заробітної плати за останні два місяці перед звільненням становить: за вересень 2022 року 9532, 73 гривень, за жовтень 2022 року 9062, 84 гривень. Тому, розмір середньої заробітної плати становить 9297,78 гривень з розрахунку (9532,73 гривень + 9062,84 гривень/2), а розмір виплати за весь період затримки розрахунку по виплаті заробітної плати з 24.10.2022 року по 09.11.2023 року (звернення з позовом до суду), становить 111573,42 гривень, тобто 12 кількість місяців затримки виплати із заробітної плати х 9297,78 гривень.

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100, з наступними змінами.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно довідки Новокостянтинівської шахти ДП «Схід ГЗК» від 13.03.2024 року за № 17-02/717, виданої ОСОБА_1 вбачається, що його середньоденній заробіток складає 664, 58 гривень, середній місячний заробіток складає (19,5 дн.*664,58 грн.) 12959, 31 гривень.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 09.11.2023 року.

Відповідно кількість робочих днів з моменту звільнення позивача - 24.10.2022 року по момент звернення до суду - 09.11.2023 року становить 274 днів, тобто сума середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні становить - 182 094,92 гривень, а саме: за жовтень 2022 року 6 днів; за листопад 2022 року 22 днів; за грудень 2022 року 22 днів; за січень 2023 року 22 днів; за лютий 2023 року 20 днів; за березень 2023 року 23 днів; за квітень 2023 року 20 днів; за травень 2023 року 23 днів; за червень 2023 року 22 днів; за липень 2023 року 21 днів; за серпень 2023 року 23 днів; за вересень 2023 року 21 днів; за жовтень 2023 року 22 днів; за листопад 2023 року 7 днів, з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати 664, 58 гривень, розмір середнього заробітку за вказаний період становить 12959, 31 гривень (274 робочих днів х 664, 58 = 182094, 92 гривень), з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», яким зупинена дія ст. 73 КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів.

Відповідач не погоджується з визначеною сумою стягнення за положеннями ст. 117 КЗпП, вказував про безпідставність стягнення за даною вимогою.

Суд першої інстанції абсолютно правильно навів норми законодавства, але не в повній мірі правильно їх застосував.

Так, дійсно правильно вказано, що за положеннями Постанови КМУ №100, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. ОСОБА_1 звільнився у 24 жовтня 2022 року, відтак два місяці, що передували звільненню відповідно є серпень та вересень 2022 року. Згідно довідки про заробітну плату від 24.10.2023р, яку прийняв до уваги суд і позивач при здійсненні розрахунку у позові, заробітна плата працівника за серпень 2022 року становить 10018,61 грн, за вересень 9 532,73 грн. Робочі дні за ці два місяці 23+22=45, відтак середньоденна заробітна плата становить: (10 018,61+9 532,73): (23+22)=434,47 (середньоденна заробітна плата). Робочі дні в період з 25.10.2022 року по день судового рішення 09.11.2024р, яким вирішено про стягнення заборгованих сум заробітної плати становить 387 днів. (після судового рішення правовідносини сторін регулюються Цивільним Кодексом, в разі несвоєчасного здійснення виплат за судовим рішенням, ст. 625 ЦК),

Однак, за ст.117 КЗпП установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тому період з 25 жовтня 2022 року, що становить шість місяців є по 25 квітень 2023 року, відтак робочі дні становитимуть 131 день.

Відтак, 131 (робочі дні) х 434,47 грн (середньоденна заробітна плата) = 56 915,00 грн (середня заробітна плата за затримку розрахунку, компенсаційна виплата в порядку ст. 117 КЗпП).

Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

ВП Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. З 2022 року внесені зміни до ст. 117 КЗпП, за якою період стягнення становить шість місяців.

Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнувши на його користь 38 360,00 гривень середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Зменшення стягнення визначено до розміру заборгованих сум при звільненні працівника та здійснюється внаслідок врахування позиції відповідача, стягнення судом у відшкодування моральної шкоди 10 000,00гривен, яка не зазнала змін внаслідок оскарження та перегляду судового рішення.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов зменшує розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Застосування висновків Верховного Суду передбачає ч.4 ст.263 ЦПК, хоча трудове законодавство положення про зменшення виплати компенсації не містить, але застосований підхід загалом відповідає прецедентній практиці ЄСПЛ, який неодноразово констатував, що відсутність правового регулювання є надмірним тягарем учасника спору та не може бути виправданою. Прийнятність аналогії цивільного закону під час вирішення трудового спору загалом узгоджується із статтею 9 ЦК України, якою передбачено, що положення цього кодексу застосовуються до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення в частині оскарження рішення про стягнення у відшкодування моральної шкоди, а судове рішення в цій частині без змін.

Натомість рішення суду в частині оскарження задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку підлягає зміні в порядку ст. 376 ЦПК.

За ч. 2 ст. 376 ЦПК, яка передбачає підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення . Судове рішення підлягає зміні, за наслідком неправильного застосуванням норм матеріального права, яким вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судовий збір

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В порядку ст. 141 та п. «в» ч.4 ст. 382 ЦПК розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При зверненні позивач сплатив 1073,60 грн за вимогу про стягнення у відшкодування моральної шкоди, дана вимога повністю задоволена, тому судом першої інстанції сплачений судовий збір повернутий, що не підлягає перерозподілу, так як рішення в цій частині не підлягає зміні.

Натомість, за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід сплачувати судовий збір, що підтверджується правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Такий судовий збір не сплачувався при подачі позову, у зв`язку з чим колегія суддів здійснює розподіл. Так, позивач в порядку ст. 117 КЗпП просив стягнути 111 573,42 грн, суд першої інстанції задовольнив 100 000 грн, частково задовольнивши позов.

Апеляційною інстанцією відповідачу задоволена апеляційна скарга частково, зменшене стягнення за вимогою в порядку ст.117 КЗпП з 100 000 грн до 38 360,00 грн, що становить 61% у відсотковому значенні задоволення скарги за вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, відтак позивач має сплатити до Державного бюджету 61% (від суми судового збору, яка підлягає сплаті при оскарженні рішення, а відповідач 39%). Відповідачем сплачено при подачі апеляційної скарги 1 288,32 грн за оскарження рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди. За оскарження рішення в частині середнього заробітку за затримку розрахунку судовий збір становить 1 610,40 грн, 1073,60х150%. Відтак з позивача до Державного бюджету підлягає стягнення 982, 34 грн, а з відповідача 628,05 грн.

Керуючись ст.ст. 362, 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний грічничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2024 року в частині вирішення стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку змінити.

Стягнути Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 38 360,08 грн.

Стягнути Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» до Державного бюджету судовий збір за апеляційну інстанцію у сумі - 628,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за апеляційну інстанцію до Державного бюджету 982, 34 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Дьомич Л.М.

Судді Головань А.М.

Карпенка О. Л.,