ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2024 року м. Кропивницький

справа № 404/553/20

провадження № 22-ц/4809/881/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року у складі судді Іванової Н. Ю. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення із квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 05 червня 2019 року ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Після набуття права власності на вказану квартиру, у ній залишилися проживати колишній власник ОСОБА_2 та члени його сім`ї - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позивач зазначала, що відповідачі у квартирі проживають незаконно, за користування комунальними послугами оплату не здійснюють, доступу до квартири не надають, а письмові вимоги ОСОБА_1 звільнити квартиру та забезпечити вільний доступ до квартири шляхом повернення ключів від вхідних дверей відмовляються отримувати.

На неодноразові вимоги добровільно звільнити квартиру відповідачі не реагують і продовжують незаконно користуватися належною ОСОБА_1 квартирою, чим порушують право останньої на вільне користування та розпоряджання власністю, а тому позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення із квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 840,80 грн витрат по сплаті судового збору, з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що право власності на квартиру відповідача ОСОБА_2 було правовою підставою для проживання, як самого відповідача так і членів сім`ї чи інших осіб за адресою: АДРЕСА_2 .

05 червня 2019 року право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру припинилося, а тому члени сім`ї чи будь-які інші фізичні особи, також втратили право користування квартирою у зв`язку з припиненням права власності у відповідача.

Оскільки, дії позивача по добровільному виселенню відповідачів з квартири результатів не дали, суд першої інстанції вважав, що останні перешкоджають позивачу у здійсненні її права власності на вказану квартиру, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Відповідачі не були повідомлені про проведення електронних торгів, чим було порушене їх право на викуп свого майна шляхом залучення третьої особи, а також були позбавлені можливості домовитись про відміну торгів або про спільний продаж квартири, відтак, підстава набуття позивачем права власності на спірну квартиру є оспорюванню.

Передана відповідачем в іпотеку квартира придбана не за кредитні кошти, а тому відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим житлом до моменту виселення з наданням їй іншого постійного житла.

Відзиви на апеляційну скаргу

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 та залишити в силі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року.

Відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 адвокат Сьора О. М., Манько В. О. підтримали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, які не з`явилися, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 30 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № KGМDGA01580444, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 26 400 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29 березня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язання, 30 березня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № KGМDGA01580444.

Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 .

Квартира належала ОСОБА_2 на праві договору дарування квартири.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 січня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 221 550 грн 03 коп, судовий збір у сумі 1 708 грн 50 коп та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

В решті позовних вимог відмовлено.

На підставі вказаного рішення суду Фортечним ВДВС міста Кропивницький ГТУЮ у Кіровоградській області відкрито виконавче провадження № 48533890 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3436/11 від 22 травня 2012 року, виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда.

05 червня 2019 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Потьомкіною І. А. на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки від 22 травня 2019 року, затвердженого начальником Фортечного ВДВС м. Кропивницький, посвідчено, що позивачу, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить на праві власності двокімнатна квартира, загальною площею 44,81 кв. м., житловою площею 31,09 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 318 751,30 грн, яка придбана нею на прилюдних торгах, що раніше належала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 14 березня 2007 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Ваврентович В. І. за реєстровим номером 625.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 169361674, сформований 05 червня 2019 року, зазначений номер запису про право власності: 31869552 та дата, час державної реєстрації 05 червня 2019 року, підставою виникнення права власності є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 434, виданий 05 червня 2019 року, видавник ОСОБА_5 - приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу.

Відповідно до довідки № 4077 від 25 червня 2019 року, виданої КП «ЖЕО № 1 МРМК» ОСОБА_1 , в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , ніхто не зареєстрований з 25 червня 2019 року. ОСОБА_3 , 1937 р. н., знятий з реєстрації 25 червня 2019 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Оскільки, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року оскаржується тільки відповідачем ОСОБА_4 , суд відповідно до ст. 367 ЦПК України в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, шляхом виселення із квартири, його не переглядає.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Отже, у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України.

Зазначені висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), вирішуючи питання щодо виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, зазначила таке.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно, - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджується, що 30 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір іпотеки квартири в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 30.03.2007 № KGМDGA01580444 згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 26 400 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29 березня 2017 року (том 1 а. с. 120-125).

За змістом п. 33.3 Договору іпотеки ОСОБА_2 надав в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу на підставі договору дарування № 625, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Ваврентович В. І. 14.03.2007.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 січня 2012 року у справі № 2-3436/11 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 221 550 грн 03 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1 708 грн 50 коп та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

В решті позовних вимог відмовлено.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 та копії світоцтва про придбання нерухомого майна з порилюдних торгів ОСОБА_1 05.06.2019 набула право власності на кв. АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 9-10, 51).

Відповідно до довідки № 4077 від 25 червня 2019 року, виданої КП «ЖЕО № 1 МРМК» ОСОБА_1 , в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , ніхто не зареєстрований з 25 червня 2019 року. ОСОБА_3 , 1937 року народження знятий з реєстрації 25 червня 2019 року (том 1 а. с. 61).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як новий власник, яка зареєструвала право власності на підставі світоцтва про придбання нерухомого майна з порилюдних торгів, посилалась на те, що вона не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, а також члени його сім`ї відмовляються виселятися з нього.

Разом з тим, з аналізу наданих сторонами доказів та встановлених судом обставин вбачається, що спірна квартира набута відповідачем у власність не за рахунок кредитних коштів, а була набута ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

Позивач, ініціювавши питання про виселення ОСОБА_4 із спірної квартири, не вказала у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їх виселенням.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 при визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом виселення.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року в справі № 205/2278/20 (провадження № 61-20602св21) та від 26 квітня 2023 року у справі № 754/2882/19 (провадження № 61-18290св21).

Суд не надає оцінку доводам апеляційної скарги про те, що підстава набуття позивачем права власності на спірну квартиру є оспорюванню, оскільки законність проведення прилюдних торгів, на підставі яких ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру не є предметом розгляду у даній справі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який винник між сторонами, не врахував наведених вище обставин та висновків Верховного Суду, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та неправильно наданої оцінки наявним в матеріалах справи доказам дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Невідповідність висновків, викладених урішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою шляхом виселення із квартири, скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судового збору підлягає скасуванню.

Крім того, пропорційно до задоволених вимог з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 1 261,2 грн судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою шляхом виселення із квартири, скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким в задоволенні вказаних вимог до ОСОБА_4 відмовити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судового збору скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст поснаови складено 26.06.2024.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко