ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1534/20Головуючий у 1-й інстанції Запорожець Л. М.
Провадження № 22-ц/817/639/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

представника апелянта - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 608/1534/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат КАЛІННІКОВ Максим Олександрович, на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року (ухвалене суддею Запорожець Л.М., дата складення повного тексту судового рішення 13 квітня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні своєю власністю шляхом приведення паркану у попередній стан, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_5 (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 (далі відповідач, апелянт) про усунення перешкод в користуванні своєю власністю шляхом приведення паркану у попередній стан, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що вона є власником земельної ділянки площею 0.0889 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення сесії Чортківської міської ради від 09 вересня 1999 року про виділення земельної ділянки, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ТР 1426/498 від 04 жовтня 1999 року та державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯК №297279 від 05 липня 2011 року з кадастровим номером :01:008:0433. Відповідно до Акту встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) частини межі земельної ділянки та передачі межових знаків на зберігання від 07 жовтня 2016 року виконавцем робіт проведено встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за кадастровим номером :01:008:0433, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0.0889 га по межі між землевласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Відновлені межові знаки закріплені в натурі (на місцевості) у кількості 2 (дві) одиниці. Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено.

Разом з тим, ОСОБА_6 дані межові знаки знищено. 22 липня 2020 року о 8:00 годині, ОСОБА_6 , без згоди і дозволу позивачки, на її земельній ділянці було демонтовано належний їй металевий паркан та залиту бетонну обмостку. Після цього ОСОБА_6 почав будувати власний паркан на належній їй земельній ділянці.

Позивачка використала усі можливі дії по зупиненню незаконного демонтажу власної огорожі і подальшого будівництва огорожі ОСОБА_6 на її земельній ділянці, а тому змушена звертатися до суду за захистом свого порушеного права власності.

У зв`язку з наведеним позивачка просила суд:

- зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном позивачки, шляхом приведення у попередній стан огорожі на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 ;

- стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 2000 грн;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000 грн;

- вирішити питання судових витрат.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні та розпорядженням своїм майном, шляхом приведення у попередній стан огорожі на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 .

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної шкоди в розмірі 2000 грн та моральної шкоди в розмірі 20000 грн, відмовлено.

Судові витрати покладено на сторони в межах ними понесених.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_6 , в інтересах якого діє адвокат Калінніков Максим Олександрович, подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 звернулася до суду із даним позовом про захист права власності на паркан, шляхом усунення перешкод у його користуванні. Разом з тим, позивачка не ставила вимоги, яка покликана захистити її право на земельну ділянку у спосіб, передбачений ст.152 ЗК України. В матеріалах справи відсутні докази, що спірний паркан належить позивачці, натомість ОСОБА_6 стверджує, що паркан розміщений на його земельній ділянці та встановлений його батьком.

На думку сторони апелянта, заміна паркану не впливає на місце його розташування, а тому у суду першої інстанції не було підстав вважати, що позивачці чиняться перешкоди у користуванні парканом, оскільки він розміщений на межі земельних ділянок сторін.

Звертає увагу на те, що судовий експерт під час роз`яснення свого висновку в суді першої інстанції підтвердив, що під час дослідження двох земельних ділянок не встановлювалося фактичне землекористування сторін, зокрема розміщення спірного паркану.

У зв`язку з наведеним просить рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

25 червня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Варода Павло Борисович, надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що між сторонами виник спір щодо користування земельною ділянкою, яка належить позивачці і на якій було зведено паркан, який в подальшому 22 липня 2020 року без згоди позивачки, був демонтований відповідачем.

Звертає увагу на те, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні належною їй на праві власності частиною земельної ділянки, зокрема, відповідач демонтував паркан, який знаходився на частині її земельної ділянки, дозволу на демонтаж та встановлення нової огорожі в позивачки не отримав, жодних доказів того, що вказана огорожа була зведена його батьком на законних підставах, та ще й за власний рахунок на земельній ділянці позивачки не надав, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про усунення позивачці перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання відповідача привести у попередній стан огорожу.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення та стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 10000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Представник позивачки проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга подана лише в частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні своєю власністю шляхом приведення паркану у попередній стан, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_5 є власником будинковолодіння та земельної ділянки площею 0.0889 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення сесії Чортківської міської ради від 09 вересня 1999 року про виділення земельної ділянки, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ТР 1426/498 від 04 жовтня 1999 року та державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯК №297279 від 05 липня 2011 року з кадастровим номером :01:008:0433 (а.с.12-15).

ОСОБА_6 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 , що належав померлому ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Чортківської районної державної нотаріальної контори Долібою О.В. 27 липня 2005 року №592 та земельної ділянки площею 0.0686 га в межах згідно зх планом відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:008:0413 (а.с.33-34).

Як вбачається з позовної заяви, між сторонами виник спір щодо користування земельною ділянкою, яка належить позивачці ОСОБА_5 і на якій було зведено паркан, який в подальшому 22 липня 2020 року, без згоди позивачки, був демонтований ОСОБА_6 , та позивачка ОСОБА_5 звернулась із відповідною заявою до Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області.

З листа т.в.о. начальника Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області від 22 липня 2020 року № 7338/116/02 вбачається, що ОСОБА_5 звернулась до РВ з заявою, що сусід ОСОБА_6 , без її згоди, на належній їй земельній ділянці проводить будівельні роботи, а саме розбирає металевий паркан. Виїздом на місце події встановлено, що між сусідами виник спір щодо місця розташування огорожі, яку ОСОБА_6 почав демонтовувати (а.с.21).

Відповідач стверджує, що спірний паркан був побудований його батьком і він вирішив замінити його та згоди в позивачки не запитував.

Згідно висновку експертного дослідження № 1442/20-22 від 12 січня 2021 року, проведеного експертом Тернопільського відділення КНДІСЕ Василем Олійником вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_6 накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0433, що належить ОСОБА_5 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 05 серпня 2011 року та передана у власність на підставі рішення сесії Чортківської міської ради від 09 вересня 1999 року № 10/23. Площа накладення становить 6 кв.м.

У мотивувальній частині вказаного висновку встановлено, що кам`яна огорожа, а також частково будівля ОСОБА_6 знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:008:0433 (а.с.61-65).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів закріплює, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Підставою для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

Таким чином, відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2022 року у справі № 372/2896/19.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно із частиною першою статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

У відповідності до частини другої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно пункту г) частини першої статті 91 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно із статтею 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані, зокрема, дотримуватися правил добросусідства.

Згідно частини першої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, коли власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затемнення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо).

Відповідно до статті 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки тощо.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_5 покликалася на те, що між сторонами виник спір щодо користування земельною ділянкою, яка належить позивачці і на якій було зведено паркан, оскільки 22 липня 2020 року ОСОБА_6 без згоди позивачки, демонтований вказаний паркан.

У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що спір виник з приводу місця розташування кам`яної огорожі між суміжними земельними ділянками сторін та спричинення в зв`язку із цим позивачці перешкод.

Як вбачається із висновку експертного дослідження № 1442/20-22 від 12 січня 2021 року, земельна ділянка ОСОБА_6 накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :01:008:0433, що належить ОСОБА_5 . Площа накладення становить 6 кв.м, тобто кам`яна огорожа, а також частково будівля ОСОБА_6 знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:008:0433.

Отже матеріалами справи доведено, що паркан, який демонтовано відповідачем, був розташований на земельній ділянці позивачки.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що дії відповідача, який демонтував паркан, що знаходився на земельній ділянці позивачки, без дозволу останньої на його демонтаж та встановлення нового паркану, чинять позивачці перешкоди в користуванні її земельною ділянкою. Жодних доказів того, що вказаний паркан був зведений батьком відповідача на законних підставах, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що існують правові підстави для задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом приведення огорожі у попередній стан.

Доводи апелянта про те, що позивачка не ставила вимог, які покликані захистити її право на земельну ділянку у спосіб, передбачений ст.152 ЗК України, колегія суддів відхиляє, оскільки у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.

Твердження апелянта про те, що відсутні докази належності спірного паркану позивачці, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в судовому засіданні 18 липня 2024 року судовий експерт ОСОБА_8 повідомив, що спірний паркан (кам`яний мур) розташований на 6 кв.м, які накладаються на земельну ділянку позивачки. Вказане підтверджується звукозаписом судового засідання.

Посилання апелянта на те, що заміна паркану не впливає на місце його розташування, апеляційний суд не приймає, оскільки спірний паркан розташований на земельній ділянці позивачки, а тому перед здійсненням демонтажу ОСОБА_6 зобов`язаний отримати дозвіл власника земельної ділянки.

Доводи апелянта про те, що висновок судового експерта є неповний, колегія суддів відхиляє, оскільки такий висновок відповідає вимогам ст.102 ЦПК України та ОСОБА_6 , не погоджуючись з висновком експерта, жодних клопотань про проведення повторної або додаткової експертизи, не заявляв.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Щодо вирішення питання про стягнення судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі № 910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).

25 червня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Варода Павло Борисович, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивачка у зв`язку із апеляційним розглядом справи понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Клопотань від сторони відповідача щодо заперечення проти стягнення судових витрат на користь позивачки до апеляційного суду не надходило.

У справі, яка переглядається апеляційний судом, представником позивачки на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених за апеляційний розгляд, надано квитанцію до прибуткового касового ордера №17 від 25 червня 2024 року, договір про надання професійної правничої допомоги від 25 червня 2024 року, який укладений між ОСОБА_2 , як адвокатом (виконавцем), що надавав юридичні послуги (правничу допомогу) у даній цивільній справі, та ОСОБА_5 , як замовником (клієнтом).

Відповідно до п.п.1.1 договору слідує, що адвокат приймає на себе зобов`язання на представництво інтересів клієнта та надання професійної правничої допомоги у справі №608/1534/20, що перебуває в Тернопільському апеляційному суді з усіма правами, які надано законом позивачу.

Відповідно до п.п.3.1 договору встановлено, що гонорар адвоката є фіксований та становить 10000 грн, які сплачено клієнтом в момент підписання цього договору.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №17 від 25 червня 2024 року, ОСОБА_5 оплатила адвокату Вароді Павлу Борисовичу витрати за надання професійної правничої допомоги в Тернопільському апеляційному суді у справі №608/1534/20 в розмірі 10000 грн.

Таким чином витрати позивачки ОСОБА_5 на професійну правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_6 не подано до апеляційного суду клопотання про зменшення таких судових витрат.

З огляду на викладене, існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 10000 грн., оскільки такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копiйок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 14 жовтня 2024 року.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Головуючий О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак