Справа № 216/3251/24
провадження №2/216/1850/24
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2024 року м. Кривий Ріг
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Чирського Г.М.,
за участю секретаря судового засідання Смолдирева М.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №6, в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Касьян Микола Степанович, до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності за набувальною давністю,-
Адвокат Касьян М.С. звернувся до суду із зазначеним позовом про визначення часток у спільній сумісній власності, визнання права власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 06.04.1994 р., виданого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів, вищезазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Позивач з відповідачем проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, від спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_3 . У зв`язку із припиненням фактичних шлюбних стосунків, відповідач у квітні 2006 року виїхав з квартири і уже понад 17 років у ній не мешкає, витрати по утриманню житла не несе. Позивач продовжує проживати у спірній квартирі, добросовісно, безперешкодно, відкрито користується усією загальною площею квартири, здійснила ремонт, сплачує комунальні послуги і несе інші витрати.
Між співвласниками не було досягнуто домовленості відносно розміру часток у праві власності на спірну квартиру, однак виходячи з принципу рівності часток у спільному майні відповідачу (1) фактично належала 1/3 частки у Квартирі відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», саме тому позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частки квартири, що належала ОСОБА_2 ..
Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримують та простять їх задовольнити.
Ухвалою суду від 14.06.2024 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.
В судове засідання сторони не з`явились.
Представник позивача адвокат Касьян М.С. надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце їх проведення шляхом публікацій оголошень на офіційному сайті Судової влади України, відзив не подав.
Третя особа у судове засідання не з`явилася, подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність.
За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст. 280, 282 ЦПК України.
Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 06.04.1994 р., виданого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням № Ц 611 від 14.03.1994, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_2 та членами його родини: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Позивач та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
На підтвердження користування спірним майном позивачкою долучено до матеріалів справи відповідні договори з обслуговуючими організаціями.
Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно відомостей Реєстру Криворізької міської територіальної громади відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 14.01.1992 року по теперішній час.
Позивачем укладено ряд договорів, що стосуються надання послуг енергопостачання, водопостачання, утримання прибудинкових територій, які підтверджують, що позивач користується Квартирою та бере участь в утриманні цього нерухомого майна (а.с. 21-23).
Відповідно до частини другої ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4статті 41 Конституції України).
Відповідно до частин першої та другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників),належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною першою статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників.
Згідно з частинами першою та другою статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексуУкраїни набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном..
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Таким чином, набуття права власності за набувальною давністю можливе за наявності наступних умов у сукупності: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння), при цьому, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на майно за набувальною давністю, у той же час, відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
У постановах від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Таким чином, встановлені судом обставини справи свідчать про те, що позивач не набула права власності на частину спірної квартири, натомість, набула право користування спірною квартирою, вселившись до квартири у якості члена сім`ї відповідача ОСОБА_2 , і це право ніким не оспорюється.
Сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, а отже у позивача відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.
Відсутня і така умова набуття права власності за давністю володіння як добросовісне заволодіння майном, яке обов`язково передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не тільки не знала, а й не могла знати про те, що вона володіє чужим майном. Так, позивач, проживаючи у спірній квартирі разом з чоловіком ОСОБА_2 до припинення фактичних сімейних стосунків, до квітня 2006 року, була обізнана, що він є співвласником квартири, на яку вона просить визнати за нею право власності за давністю володіння.
Доводи позивача стосовно належного користування квартирою, оплати спожитих комунальних послуг не спростовують висновків суду, оскільки сам по собі факт проживання позивача у спірній квартирі, утримання її в належному стані та здійснення оплати житлово-комунальних послуг не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
Згідно зі статтею 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою-другою статті 89ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За вказаних обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд покладає витрати позивача по сплаті судового збору на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5-8,10,11,12,13,81,141,263-265, 280-282, 259ч.6 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет:
Повний текст рішення складено 18 листопада 2024 року.
Суддя Г. М. Чирський