ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4154/24 Справа № 174/968/23 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», третя особа Національний банк України про захист прав споживача

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 січня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», третя особа Національний банк України про захист прав споживача. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в листопаді 2021 року побачила в інтернеті рекламу безвідсоткових швидких кредитів, які є вигіднішими від кредитів, що надають звичайні банківські установи, тому вона перейшла на сайт https://creditplus.ua. З метою отримання більш детальної формації про компанію та потенційну послугу вона зареєструвалася на вказаному сайті. На головній сторінці сайту було зазначено про надання кредитів на умовах, що є набагато вигіднішими від умов інших фінансових установ або банків. Зокрема, пропонувалося надання кредиту під 0,01% в день, при цьому максимальний строк кредиту, який можна обрати становив до 30 днів. Позивач взяла кошти, але на умовах кредитування строком на три дні. Позивач вказує, що будь-яких умов щодо права кредитора автоматично подовжувати строк до 90 днів сайт не містив. Таким чином, позивач посилається на те, що 24.11.2021 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі ТОВ «Авентус Україна») було укладено договір № 5115917 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач надав позивачу кредит, загальний розмір якого складає 20 250,00 грн., проте з умовами щодо права кредитора автоматично продовжувати строк кредитування. Перед підписанням договору з ТОВ «Авентус Україна» позичальник була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту у вигляді таблички та таблицею обрахунку його вартості, виходячи з того, що кредит надається на три дні, а не на 3+90 днів. Загальна вартість кредиту при цьому була зазначена в розмірі 21 404,24 грн. Після заповнення форми на її телефон було надіслано СМС яким заява була підписана. Лише після підписання заяви на її адресу надійшло посилання для ознайомлення з текстом вже підписаного договору. Позивач вважає, що було порушено право на достовірну інформацію про умови договору. Вона ознайомилась із інформацією, яка містилась на сайті, але попередньо текст кредитного договору перед підписанням не був наданий позивачу для ознайомлення. Відповідно, позивач не мала можливості ознайомитись із пунктом 4.3. «Порядок автопролонгації строку кредиту» попередньо, «до» підписання одноразовим ідентифікатором, що суперечить положенням цивільного законодавства та, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». На думку позичальника ОСОБА_2 умова щодо відсоткової ставки з 1,9 % на день підлягає зміні до 1 % на день. Позивач зазначає, що згідно п. 1.7.1 договору орієнтовна реальна річна процентна ставка по кредиту становить 84842,19 % річних, а згідно інформації з сайту НБУ середня вартість кредиту в Україні повинна становити близько 20 % річних. Щодо визнання недійсним пунктів 4.1-4.3 оскаржуваного договору позивач посилається на те, що 27.11.2021 року вона здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 981 грн 11 коп. Незважаючи на те, що про плата була лише сплатою нарахованих відсотків кредитор безпідставно сприйняв це як пролонгацію з боку споживача, і тому у відповідності до п. 4.2 кредитного договору кредитором було продовжено строк кредиту ще на 3 дні (до 30.11.2021) з стандартною процентною ставкою 1,90 % в день. 30.11.2021 року, 03.12.2021 року, 06.12.2021 року, 09.12.2021 року, 13.12.2021 року позивач знову здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 1154 грн 25 коп. По аналогії з першою оплатою по нарахованих відсотках ТОВ «Авентус Україна» безпідставно після кожної наступної сплати процентів продовжував строк кредитного договору ще на 3 дні спираючись на п. 4.1 та п. 4.2 Кредитного договору з стандартною процентною ставкою 1,90% в день. 16.12.2021 року позивач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3. кредитного договору позивачем була зроблена автопролонгація, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль. Позивач вказує, що використання кредитором можливості автоматичної пролонгації кредиту, що відповідно змінює в односторонньому порядку вартість кредиту є незаконним. Дії кредитора, щодо «автопролонгації» кредиту є недійсними та нікчемними з огляду на ст.ст. 13, 18 ЗУ «Про споживче кредитування». А п. 4.3. договору фактично є умовою щодо порушення зобов`язання, а не порядку використання кредиту. Позивач просить змінити п. 1.5.1. Кредитного договору, змінивши розмір відсоткової ставки по кредиту з 1,90% в день до 1 % в день, а також визнати недійсним п. 3.1. в частини права кредитора нараховувати відсотки включаючи період пролонгації та автопролонгації, та п. 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. Договору № 5115917 про надання споживчого кредиту від 24.11.2021 року, укладеного між позивачем ОСОБА_2 та ТОВ «Авентус Україна», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», третя особа Національний банк України про захист прав споживача - відмовлено (а.с.155-158).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.165-173).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 24.11.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_2 за допомогою «Веб-сайту», яка є частиною Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна», було укладено електронний договір № 5115917 про надання споживчого кредиту та копією Додатка №1 до договору про надання споживчого кредиту та паспортом споживчого кредиту (а.с. 13-21).

Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема позивачем договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором М104099, 24.11.2021 12:21:16 (а.с. 17зв).

Відповідно пункту 1.3. договору № 5115917 сума кредиту складає 20 250,00 грн.

Строк кредиту три дні. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в п. 4 цього договору.

У пункті 1.5. вказаного вище договору сторони погодили, що тип процентної ставки є фіксованим.

Також погодили у п. 1.5.1 стандартну процентну ставку 1,90% в день, яка застосовується:

- у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки;

- у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору;

- у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Пунктом 3.1 договору № 5115917 від 24.11.2021 року погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».

За положеннями п. 4.1 договору строк кредиту може бути продовжено за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п. 1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп. 4.2. (пп. 4.2.1.-4.2.4.) договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1.-4.3.4.) договору.

Відповідно до підпункту 4.3.1 пункту 4.3 кредитного договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2-4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Згідно підпункту 4.3.2 пункту 4.3 кредитного договору споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в підпункті 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п. 4.2 договору.

Вказаний в цьому розділі порядок внесення змін до договору щодо продовження строку кредиту сторони вважають таким, що вчинений в письмовій формі, оскільки воля сторін передбачена в пункті 4.2 договору виражена за допомогою технічного засобу зв`язку, а в пункті 4.3 договору - письмово цим договором, що відповідає вимогам, встановленим статтею 207 ЦК України до письмової форми правочину (п.п. 4.4. договору).

Судом також з`ясовано, що позивач змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 (а.с. 35, 36), а також те, що правонаступником ТОВ «Авентус Україна» є ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».

Долучений до матеріалів справи DWD-диск містить загальну та ознайомчу інформацію щодо укладення кредитного договору на теперішній час (а.с. 77), а тому не містить інформацію щодо предмету доказування (ст. 77 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є не доведеними та не обґрунтованими.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду.

Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст.ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції чинній на час укладення договору, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» в редакції чинній на час укладення договору, накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Згідно ч. 4, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції чинній на час укладення договору, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції чинній на час виникнення укладення договору, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Статтею 12 цього Закону в редакції чинній на час укладення договору, передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції чинній на час укладення договору.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на час укладення договору, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Пункти 9, 10 частина 3 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на час укладення договору, передбачають, що несправедливими умовами договору є установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на невизначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру. Установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на час укладення договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Обравши способом захисту своїх прав зміну п. 1.5.1. Кредитного договору шляхом змінивши розмір відсоткової ставки по кредиту з 1,90% в день до 1 % в день, а також визнання недійсним п. 3.1. в частини права кредитора нараховувати відсотки включаючи період пролонгації та автопролонгації, та п. 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. Договору № 5115917 про надання споживчого кредиту від 24.11.2021 року з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, для підписання кредитного договору ОСОБА_2 було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором М104099 відповідно до вимог ч. 6 та 8 ст. 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір № 5115917 від 24.11.2021 року. Твердження про те, що перед підписанням договору вона не мала можливості ознайомитись з його текстом є голослівним та нічим не підтвердженим.

Крім того, як зазначає позивач у позовній заяві перед підписанням договору вона була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту у вигляді таблички та таблицею обрахунку його вартості (а.с. 3), при цьому вона виходила з того, що кредит видається на три дні, а не на 3+90 днів.

Але до позовної заяви ОСОБА_2 долучила копію паспорту споживчого кредиту, виходячи з цього вона отримала та ознайомилась з інформацією про умови кредитування та процентні ставки за кредитом: стандартна процентна ставка, відсотків річних (застосовується протягом строку кредиту, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки, в період пролонгації та автопролонгації) 693,50% річних (1,90% в день); знижена процентна ставка, відсотків річних (застосовується протягом початкового строку кредиту, а у випадку проллнгайії до дати пролонгації, якщо споживачем виконані умови для отримання знижки на стандартну процентну ставку, зокрема протягом строку кредиту (+3 дні) здійснено повне погашення заборгоаності або пролонгацію строку кредиту) 589,48 % річних (1,615% в день) (а.с. 19 зв).

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач була повідомлена про суму/ліміт кредиту, що становить 20250,00 грн.; строк кредитування 3 дні з можливістю пролонгації та автопролонгації відповідно до умов договору; загальні витрати за кредитом за зниженою процентною ставкою 981,11 грн.; орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 214040,25 грн., орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за зниженою ставкою за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 21231,11 грн., загальна річна процентна ставка за стандартною ставкою, відсотків річних 84842,19%, загальна річна процентна ставка за зниженою ставкою, відсотків річних 31520,82 % (а.с. 19-20).

Паспортом споживчого кредиту передбачено застереження, що наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для позичальника є репрезентативними та базуються на обраних позичальником умовах кредитування, викладених вище, і на припущенні, що кредитний договір залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. При цьому, орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою застосовані виходячи з умов застосування цієї ставки, що передбачена договором, але у межах строку кредитування зазначеного вище.

Разом з тим, позивачу було відомо про те, що реальна річна процентна ставка складає 84842,19 % річних, як це вказано у додатку №1 кредитного договору, який також долучено до позовної заяві (а.с. 18). Додаток № 1 підписано сторонами в електронній формі, зокрема позивачем договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором М104099, 24.11.2021 12:21:16. Те, що позивач ознайомлена з таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживче кредитування (Додатком № 1), який містив інші відомості, ніж ті, які містяться в матеріалах справи, суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції чинній на час укладення договору, споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Оскільки, позивач, ознайомившись зі змістом кредитного договору, паспортом споживчого кредиту, додатком № 1 до договору, мала реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання щодо спірних умов договору не заявляла, у подальшому виконувала його умови та покладені на неї договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, як вона вказала у позовній заяві, що свідчить про свідоме визнання нею умов договору. Фактично посилаючись лише на несправедливість та незрозумілість для неї умов кредитного договору № 5115917 від 24.11.2021 року вона звернулась з позовом до суду майже через два роки після його укладення.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не надані докази належні та допустимі докази на обґрунтування свої позовних вимог, які б дали підстави для задоволення заявлених вимог.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: