П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 року місто Київ

справа № 758/1643/22

провадження № 22-ц/824/1279/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Стовбун Олександром Йосиповичем,

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Ларіонової Н.М.,

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 24 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О.

Позов обґрунтовано тим, що 16 січня 2009 року між батьком позивача ОСОБА_3 та позивачем був укладений договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

24 листопада 2015 року ОСОБА_3 без відома позивача уклав договір довічного утримання із невідомою позивачу жінкою ОСОБА_2 .

Договір довічного утримання не міг набути законної сили, так як на той час вже більш ніж шість років, як вступив в силу попередньо укладений договір дарування, на підставі якого предмет дарування, а саме: квартира АДРЕСА_2 , належить позивачеві на праві власності.

Станом на 2015 рік батько позивача перебував у хворобливому стані, погано сприймав інформацію, не розумів значення своїх дій, отже зі змістом та наслідками договору довічного утримання належним чином попередньо ознайомленим бути не міг.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

В кінці січня 2019 року по прибуттю в м. Київ для поховання батька, позивач до квартири потрапити не змогла через заміну замків.

Укладаючи 24 листопада 2015 року договір довічного утримання з невідомою особою ОСОБА_2 , батько позивача розпорядився майном, що вже не належало йому на праві власності, так як уклавши договір дарування 16 січня 2009 року, він перестав бути власником свого майна та втратив своє право власності на це майно.

Про порушене право позивачка дізналась, отримавши інформацію згідно витягу від 29 січня 2019 року, коли їй стало відомо, що власницею квартири є відповідач.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Відповідач звернулася до суду з заявою про застосування до вимог позивача позовної давності.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 грудня 2022 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Стовбун О.Й. подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає рішення незаконним, прийнятим при невірному застосуванні судом норм матеріального права та порушені норм процесуального права.

Звертає увагу суду, що на дату укладення договору довічного утримання був та є дійсним договір дарування, з 16 січня 2009 року ОСОБА_3 не звертався до ОСОБА_1 з вимогою про його розірвання, а також він не звертався до суду з аналогічним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Іванченко О.І. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

В судове засідання третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Худова Ю.О. не з`явилася, про місце, день і час розгляду справи була повідомлена, причини своєї неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у її відсутність.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Стовбун О.Й. в судовому засіданні 7 серпня 2024 року апеляційну скаргу підтримав і надав свої пояснення по суті скарги. Після оголошеної перерви та повідомлення про наступне судове засідання на 18 вересня 2024 року, про що міститься в матеріалах справи розписка адвоката Стовбун О.Й. (том 2 а.с. 92), останній в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв до початку судового засідання не подав, у зв`язку з чим була постановлена ухвала про продовження розгляду у відсутність представника позивача.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Іванченко О.І. просили відхилити апеляційну скаргу, залишивши судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що 24 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 935. На підставі вказаного договору довічного утримання за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру в АДРЕСА_1 .

За умовами договору ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 належну йому однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а остання в свою чергу зобов`язувалась довічно утримувати ОСОБА_3 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами тощо. Сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 800 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу, (позивачу) способом вказаним в п.8 договору довічного утримання. Крім того, відповідач зобов`язалась щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг. Також набувач зобов`язалась здійснити поховання відчужувача після його смерті, або компенсувати вартість ритуальних послуг особі або особам, яка чи які здійснили поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем самостійно через поважні причини (п.1 договору).

Згідно з п. 2 договору, відчужувана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 та належить йому на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 15 жовтня 1993 року Орендним житлово-комунальним управлінням фірми «Київінвест» на підставі розпорядження (наказу) від 15 жовтня 1993 року № 7956, дублікат якого видано 9 листопада 2015 року Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження № 312 від 9 листопада 2015 року.

Реєстрація права власності на квартиру ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена 11 листопада 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, номер запису про право власності: 12084947, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз`яснено сторонам всі умови укладення договору (ст.ст.203, 214, 229-235, 744-757 ЦК), момент набуття права власності на предмет договору (п.18). Сторони підтвердили в договорі, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину; відчужувач та набувач не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на психічний розлад, не вживають наркотичні засоби, токсичні речовини, тощо, не стоять на обліку у психоневрологічних та наркологічних закладах, тощо, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, текст цього договору прочитано і схвалено ними до його посвідчення, договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Пунктом 27 договору сторони підтвердили, що вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Встановлення дійсних намірів кожної зі сторін правочину було здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.

Згідно з п. 25 договору, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності на квартиру виникає у набувача з моменту його державної реєстрації.

Також установлено, що 16 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-63.

В Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності позивач ОСОБА_1 своє право власності на квартиру на підставі договору дарування не реєструвала, комунальні послуги не сплачувала, зареєстрованою в спірній квартирі не була.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування не був зареєстрований в установленому законом порядку, відповідач не є стороною договору дарування, сам по собі факт укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не є підставою для визнання договору довічного утримання недійсним.

Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на час укладення договору довічного утримання ОСОБА_3 перебував в хворобливому стані, який би суттєво впливав на його дії та внаслідок чого він не розумів значення своїх дій.

Докази, які б підтверджували, що цивільна дієздатність ОСОБА_3 була обмежена або, що останній був визнаний у встановленому законом порядку недієздатним, в матеріалах справи також відсутні.

Судом на підставі поданих позивачем доказів не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_3 не мав цивільної дієздатності та не усвідомлював значення своїх дій або не міг керувати ними.

Судом установлено, що позивач не подавала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , спадщина після смерті відчужувача по договору довічного утримання ОСОБА_3 не відкривалася, а отже подавати позов в інтересах вже померлої особи позивач не може, оскільки вона не є стороною правочину, а також позивачем не доведено, що вона є правонаступником ОСОБА_3 , який був стороною оспорюваного договору.

Відмовляючи у застосуванні позовної давності, про що заявляла сторона відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позовні вимоги позивача є недоведеними, відповідно відсутні підстави для застосування позовної давності.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому ) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України)

Пунктом 12 договору дарування встановлено, що право власності «обдарованої» на дарунок виникає з моменту її прийняття. «Обдарована» свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Крім того, у п. 10 договору дарування зазначено, що цей договір складено в двох примірниках, один з яких залишається у справах Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, а другий - видається «Обдарованій».

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Верховний у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 роз`яснив, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Встановлено, що в нотаріальній конторі після укладення договору дарування від 16 січня 2009 року ОСОБА_1 було передано оригінал вказаного договору, що підтверджується умовами укладеного договору, копія якого долучена позивачем до позовної заяви, відповідність копії договору оригіналу засвідчена підписом представника позивача із зазначенням дати такого засвідчення.

З урахуванням вищевказаних вимог закону та положень договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , наявні підстави вважати, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обдарованої в момент прийняття дарунку, під яким розумілося отримання оригіналу договору дарування спірної квартири. Після укладення договору дарування право власності у ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 було припинено.

Отже, ОСОБА_1 набула право власності на квартиру в порядку, передбаченому ч.ч. 1 та 4 ст.722 ЦК України.

Отримання ОСОБА_3 в подальшому дублікату правовстановлюючого документа на спірну квартиру та повторне відчуження квартири на користь ОСОБА_2 порушує права позивача ОСОБА_1 як особи, до якої, з моменту отримання дарунка (момент отримання оригінального примірника договору, який було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі), перейшло право власності на квартиру.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (постанова ВП ВС від 27 жовтня 2021 року у справі N 202/7377/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 зазначено "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі N338/180/17 вказувала, що "застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам".

Відповідно до вимог ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Відповідно до частин 1,2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, в даному випадку ефективним захистом порушеного права ОСОБА_1 є саме витребування майна з незаконного володіння, а не визнання оспорюваного правочину недійсним, який передбачає застосування наслідків його недійсності на підставі ст. 216 ЦК України, оскільки застосування реституції до правочину щодо відчуження майна іншій особі в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, щосудом першої інстанції прийнято правильне по своїй суті судове рішення, однак в частині мотивів його прийняття судом допущено помилку, у зв`язку з чимапеляційну скаргу необхідно задовольнити частково; рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Стовбун Олександром Йосиповичем, задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 26 грудня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 19 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус