Справа № 463/5964/24
Провадження № 2-о/463/216/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2024 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

заявника: ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи: ОСОБА_2 ,

розглянувши в закритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

заявник звернулася до суду з заявою, відповідно до якої просить видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покласти на нього наступні обов`язків: заборони ОСОБА_2 перебувати в місці проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців; заборони ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців; заборони ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців; заборони ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців.

Заяву мотивує тим, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та за вказаною адресою разом з нею також проживають її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 11 серпня 2022 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова було розірвано шлюб між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 . Вказує, що після розлучення змінила місце проживання, проте незважаючи на це ОСОБА_2 продовжує з`являтись за місцем її проживання та вчиняти психологічне та фізичне насильство щодо неї. Зокрема вказує, що ОСОБА_2 вчиняє скандали, інколи в присутності їх спільних дітей, ображає її нецензурною лайкою, погрожує застосуванням фізичного насильства. Зазначає, що останнім часом дії ОСОБА_2 почали нести більш агресивний характер, він почав застосовувати щодо неї фізичне насильство, переслідує. Зокрема 9 червня 2024 року ОСОБА_2 почав переслідувати її, коли вона відмовилась з ним спілкуватись, побачивши, що вона зупинилась автівкою на заправній станції, він поїхав туди ж, влаштував скандал, ображав нецензурною лексикою, погрожував фізичною розправою, потім почав бити автомобіль, погнув капот. Вказує, що дана подія відбувалась на очах їх дитини, яка знаходилась в той час в автомобілі, та того вечора вони боялись повернутись додому. Також вказує, що коли ОСОБА_2 приходить до її помешкання під приводом спілкування з дітьми, він починає проявляти агресивну поведінку до неї, часто це супроводжується шарпаниною, штовханням, пошкодженням майна в моєму помешканню. Оскільки, останній спілкується з їх спільними дітьми, у яких є ключі від її помешкання, він під різними приводами бере в них ключі та має вільний доступ до квартири заявниці, навіть коли її немає вдома. Вказує, що протиправні дії зі сторони ОСОБА_2 носять систематичний та довготривалий характер, його агресивна поведінка розпочалась ще до розлучення, а після розлучення погіршилась. При цьому зазначає, що в неї є реальні побоювання за своє життя та здоров`я. Звертає увагу на те, що дані факти підтверджуються копіями термінових заборонних приписів від 25 березня 2024 року та 11 червня 2024 року, постановою Личаківського районного суду м. Львова від 31 травня 2024 року, ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні домашнього насильства щодо неї. Зазначає, що від постійних суперечок і скандалів, внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , погіршилося її самопочуття, вона перебуває в стані постійного стресу, хвилювання та страху, у неї порушився сон і погіршилася працездатність. Звертає увагу на те, що всі попередні заходи, що застосовувались до ОСОБА_2 , не дали результатів і він продовжує загрожувати її життю та здоров`ю, зокрема 25 березня 2024 року були винесено два термінових заборонних приписи та 31 травня 2024 року винесена постанова суду щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, однак 9 червня 2024 року та 11 червня 2024 року ним знову було вчинено щодо неї насильство. Відтак вважає, що є особою, яка зазнала домашнього насильства, та для забезпечення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо неї необхідно застосувати до ОСОБА_2 обмежувальний припис. Заявниця переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_2 щодо неї, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, а тому звертаюся до суду з даною заявою, оскільки попередні заходи вжиті поліцією до кривдника виявились неефективними та не захистили її від насильства.

Матеріали заяви були подані до Личаківського районного суду м. Львова 26 червня 2024 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 26 червня 2024 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку окремого провадження в судовому засіданні на 28 червня 2024 року в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України.

В судовому засіданні 28 червня 2024 року заявник ОСОБА_1 подану заяву підтримала з мотивів викладених в ній, просила її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні подану заяву не заперечив.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані в справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Так відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

При цьому, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя.

Відповідно до ст. 4 Закону діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: 1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; 2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; 5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства; 7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб; 8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку; 9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, засобами масової інформації та іншими заінтересованими особами.

У разі якщо постраждалою особою є дитина, будь-які дії, що вчиняються щодо неї, базуються на принципах, визначених Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей та законодавчими актами України у сфері захисту прав дитини. Заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству здійснюються без дискримінації за будь-якою ознакою. Звичаї, релігійні переконання, віросповідання, традиції не можуть розглядатися як виправдання будь-яких форм домашнього насильства, передбачених цим Законом, або бути підставою для звільнення кривдника від відповідальності.

За змістом ст. 5 Закону державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: 1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки.

Відповідно до ст. 18 Закону до завдань у сфері запобігання домашньому насильству належать: 1) визначення стану, причин і передумов поширення домашнього насильства; 2) підвищення рівня поінформованості населення про форми, прояви, причини і наслідки домашнього насильства; 3) сприяння розумінню суспільством природи домашнього насильства, його непропорційного впливу на жінок і чоловіків, зокрема на осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку; 4) формування в суспільстві нетерпимого ставлення до насильницьких моделей поведінки, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед постраждалих дітей, усвідомлення домашнього насильства як порушення прав людини; 5) викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються; 6) заохочення всіх членів суспільства, насамперед чоловіків і хлопців, до активного сприяння запобіганню домашньому насильству.

Так відповідно до п. 1, 10 ч. 1 ст. 21 Закону постраждала особа має право на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Частиною 1 ст. 26 Закону визначено, що постраждала особа або її представник мають право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника.

При цьому відповідно до ч. 2 вказаної статті Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з ч. 3 та 4 даної статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Також відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи.

Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке:

«42. Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI).

43. Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року).

44. У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року).

45. Надалі, стаття 3 зобов`язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися "ефективним", воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з`ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов`язання розслідувати - це "не зобов`язання отримати результат, а зобов`язання вжити заходів". У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв, § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року).

46. ?Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров`я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»

«55. Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про ОСОБА_6 з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було ОСОБА_7 на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що ОСОБА_8 було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці (див. вищенаведений § 14).

56. Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове ОСОБА_6 з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року (див. вищенаведений § 17). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових ОСОБА_9 (Див. Вищенаведений § 16).

57. Не оспорювався і той факт, ОСОБА_10 неодноразово нападав на першу заявницю в їх спільній квартирі. Це стало причиною для винесення судовою інстанцією захисного припису 1 вересня 2011 року (див. Вищенаведений § 18). Незважаючи на кілька вжитих заходів, метою яких було перешкодити будь-якому ОСОБА_11 з першою заявницею, включаючи заборону наближатися до місця її знаходження, місця роботи або зв`язуватися з нею будь-якими засобами, ОСОБА_12 дозволили проживати в їх спільній квартирі. Суд згоден з доводом першої заявниці, який вона також привела перед Апеляційною палатою Кишинеу (див. Вищенаведений § 19) про те, що ОСОБА_13 проживати в одній квартирі з жертвою, інші заходи, про які розпорядилися в захисному приписі, були неефективними і піддали її загрозі можливого жорстокого поводження.

58. Також, схоже, що саме спільне проживання зі своїм агресором у своїй власній квартирі піддало першу заявницю постійного відчуття страху перед можливим жорстоким поводженням, беручи до уваги кількість попередніх нападок. Цей страх був досить серйозним, щоб спровокувати страждання і занепокоєння першої заявниці, склавши нелюдське поводження за змістом статті 3 Конвенції.

59. Суд не може прийняти аргумент влади про те, що перша заявниця не була піддана загрозі можливого жорстокого поводження і що вона мала на меті отримання ОСОБА_14 від права на загальну квартиру, тим більше що вона клопотала в 2011 році про його тимчасове виселення і ясно клопотала перед судовими інстанціями про те, щоб вони не приймали рішення про спосіб розпорядження правом власності над майном (див. вищенаведений § 17). Це б дозволило національним судовим інстанціям дотримати обидва права, гарантованих Конвенцією (право заявниці не наражатися на жорстокому поводженню і право В.Б. користуватися квартирою), надавши реальний захист першої заявниці і в той же час не ОСОБА_15 свого майна. Також, судові інстанції могли б оцінити важливість твердження першої заявниці, що ґрунтувалось на статті 102 Житлового кодексу (див. Вищенаведений § 22). Проте, судові інстанції не зробили цього.

60. Беручи до уваги вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що влада не виконала належним чином свої позитивні обов`язки, взяті на підставі статті 3 Конвенції для того, щоб захистити першу заявницю від жорстокого поводження.»

«69. Суд повторює, що в той час як основним предметом статті 8 Конвенції є захист особи від самовільних дій органів державної влади, додатково можуть існувати і невіддільні позитивні зобов`язання по "поваги" приватного життя і сім`ї. Ці зобов`язання тягнуть за собою прийняття деяких заходів у сфері відносин між приватними особами. Особливо діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, §§ 23-24 і 27, Серія A № 91, і рішення по справі Огаст проти Сполученого Королівства, № 36505 / 02, 21 січня 2003 року).

70. Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).»

«71. У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з ОСОБА_16 . У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження.

72. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції.

73. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов`язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу ОСОБА_17 , § 46).

74. У цьому сенсі, Суд зазначив, що 20 травня 2009 року Вища судова палата, скасувавши рішення судів нижчої інстанції, не вважала достатніми доказами шість адміністративних справ ОСОБА_18 , що з упевненістю свідчать про жорстоке поводження з ОСОБА_19 до першої заявниці. У цивільному процесі, що мав місце в 2011 році, судові інстанції зробили посилання на рішення від 20 травня 2009 року для того, щоб підтвердити ОСОБА_7 не бути виселеним з квартири, не взявши до уваги жорстоке поводження, застосоване ним в 2010 і 2011 роках. Судові інстанції навіть не спробували оцінити, чи ОСОБА_7 користуватися квартирою в деякій мірі порушує права першої заявниці, гарантовані положеннями статті 8 Конвенції та статті 102 Житлового кодексу (див. вищенаведений § 22).

75. За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок.

Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.»

Наведені вище правові висновки є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).

Так судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта (а.с. 5-6). Окрім того з витягів з реєстру територіальної громади № 2023/010019830 та №2023/010019800 від 6 грудня 2023 року вбачається, що за вказаною адресою також проживають діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16, 17).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2022 року у справі №463/12653/21, провадження № 2/463/438/22, що набрало законної сили 12 вересня 2022 року, розірвано шлюб, зареєстрований 30 травня 2000 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 554; після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_1 прізвище « ОСОБА_21 » ( ІНФОРМАЦІЯ_5

Як вбачається із матеріалів справи, після розірвання шлюбу заявниця ОСОБА_1 неодноразово зверталася до органів поліції у зв`язку з застосуванням до неї насильства ОСОБА_2 .

Зокрема 25 березня 2024 року щодо ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №558994 за фактом скоєння ним 25 березня 2024 року близько 19:30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , фізичного домашнього насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме останній штовхав, шарпав за одяг потерпілу, проте тілесних ушкоджень не заподіяв.

Також 25 березня 2024 року щодо ОСОБА_2 було складено складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №306879 у зв`язку зі скоєнням ним 25 березня 2024 року близько 19:30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , фізичного домашнього насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 . Даним приписом ОСОБА_2 було встановлено заборону на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи, а також заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 9 діб до 3 квітня 2024 року.

Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 31 травня 2024 року у справі № 463/3297/24, провадження №3/463/1137/24, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та встанволено, що останній 25 березня 2024 року о 19:30 год. за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно вчинив фізичне домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме: штовхав, шарпав за одяг, проте тілесних ушкоджень не заподіяв (

ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо ОСОБА_2 знову було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №338355 у зв`язку зі скоєнням ним 11 червня 2024 року близько 19 год. за адресою: АДРЕСА_2 , домашнього насильство відносно ОСОБА_1 , а саме словесно ображав та чинив психічний тиск. Даним приписом ОСОБА_2 було встановлено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 5 діб до 16 червня 2024 року.

Окрім того з пояснень ОСОБА_1 , наданих нею в судовому засіданні вбачається, що її колишній чоловік ОСОБА_2 систематично здійснює щодо неї психологічне насильство, яке полягає у словесних образах та погрозах фізичною розправою, чинив щодо неї фізичне насильство, штовхав та шарпав, переслідує її та без дозволу приходить в її помешкання, чинить насильство в тому числі в присутності їх дітей, що призводять до погіршення стану здоров`я заявниці та викликає у неї побоювань за своє життя та здоров`я.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство щодо колишньої дружини ОСОБА_1 , вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи є високою, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 293, 350-1 - 350-8, 352, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - задовольнити.

Видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладення на нього обов`язків:

1) заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців;

2) заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців;

3) заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців;

4) заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців.

Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Повідомити про прийняте рішення Львівське районне управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області та Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Заявник: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя: Стрепко Н.Л.