Справа № 445/1582/21
провадження № 2/445/36/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Сивака В. М.

секретаря судового засідання Захарчук Н.Я.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Золочеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, третя особа Головне управління Держземагентства у Львівській області про визнання недійсним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Золочівського районного суду Львівської області з позовною заявою до ОСОБА_5 , Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, третя особа Головне управління Держземагентства у Львівській області про визнання недійсним та скасування рішення Ворняцької сільської ради №128 від 19.08.2015 року про надання ОСОБА_5 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення ділянки площею 0,02 га в оренду терміном на 49 років та скасування договору оренди між сільським головою Вороняцької сільської ради Кмицем Б.С. та ОСОБА_5 від 21.10.2019 року.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_6 . Після смерті матері позивачка успадкувала все її майно. Згідно рішення Вороняцької сільської ради від 31.01.1996 року ОСОБА_6 було передано у власність 0,49 га землі біля хати, що підтверджується копією рішення сесії сільської ради та довідкою виконавчого комітету Вороняцької сільської ради. В цих 0,49 га входить земельна ділянка розміром 0,02 га, розташована через дорогу від хати і якою ОСОБА_6 і позивачка користувались. Дана земельна ділянка площею 0,02 га розташована на вул.Гнучка через дорогу і межує з земельною ділянкою позиваки площею 0,0808 га. Вказану земельну ділянку самовільно захопила відповідачка ОСОБА_5 і побудувала там сільськогосподарські споруди. Незважаючи на це у 2015 році Вороняцькою сільською радою було винесено рішення від 19.08.2015 року в якому було зазначено надати дозвіл ОСОБА_5 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,02 га в оренду. 21.10.20219 року вказана земельна ділянка була передана в оренду ОСОБА_5 , а 22.10.2019 року зареєстроване право оренди в державному реєстрі речових прав.

10 лютого 2022 року ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, у кому позов не визнає та заперечує проти його задоволення. Позивачка на надала доказів, що саме вона являється спадкоємцем майна померлої матері ОСОБА_6 та не надала доказів, що такі земельні ділянки входили до складу спадкового майна. Також оскаржуване рішення не являється правовстановлюючим документом станом на 2022 рік, оскільки після отримання рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування особа повинна звернутися за виготовлення проектно-технічної документації та для реєстрації права власності чи права постійного користування.

17.02.2022 року Золочівською міською радою Золочівського району Львівської області подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позову заперечує повністю, просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Рішення ХХV сесії VI демократичного скликання Вороняцької сільської ради Золочівського району Львівської області №128 від 19 серпня 2015 року передбачає одноразове застосування і після реалізації його приписів вичерпує свою дію. На даний час відповідачка є орендарем земельної ділянки площею 0,193 га, кадастровий номер :01:011:0093, що підтверджується договором оренди землі від 21.10.2019 рокую Оскільки відповідач на підставі оскарженого рішення виготовила необхідну технічну документацію і уклала договір оренди землі, то оскаржуване рішення вичерпало свою дію, відсутній предмет заявленого позову.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували право власності Позивачки на спірну земельну ділянку.

Позовна заява подана до суду після закінчення строку, в межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

09 березня 2022 року Позивачкою подано відповідь на відзив, де зазначила, що ОСОБА_1 після смерті матері частково успадкувала право власності на дану нерухомість житловий будинок та і автоматично для обслуговування даної нерухомості має право оформити право власності на земельну ділянку площею 0,49 га для обслуговування житлового будинку, яке згідно рішення сесії Вороняцької сільської ради від 31.01.1996 року було надано її мамі ОСОБА_6 .

Ухвалою судді Золочівського районного суду Львівської області від 01.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її передставник - адвокат Лукащук Я.М. позовну заяву підтримали, просили задоволити повністю.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позову повністю заперечує.

Представники відповідача - Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області - Олешко О.В., ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Золочівської районної державної адміністрації №38 від 03.03.1994 року ОСОБА_7 надано прсадибну ділянку, площею 0,35 га.

Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Вороняцької сільської ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності, індексний номер 27216220.

Згідно довідки №482 від 05.05.2008 року, виданої Вороняцькою сільською радою Золочівського району Львівської області, за померлою ОСОБА_6 рахується земельна ділянка, а саме: на 01.01.1985 рік 0,50 га, на 01.01.1995 р. 0,49 га, на 01.01.2005 рік 0,43 га (0,06 га вилучено під будівництво школи), станом на 05.05.2008 року 0,43 га.

Згідно Довідки від 11.06.2001 року, ОСОБА_6 проживає в селі Вороняки Золочівського району Львівської області і користується земельними ділянками загальною площею 0,49 га.

Рішенням ХХV сесії VI демократичного скликання Вороняцької сільської ради Золочівського району Львівської області №128 від 19 серпня 2015 року надано дозвіл ОСОБА_5 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної діялнки площею 0,02 га в оренду терміном на сорок дев`ять років для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 .

21 жовтня 2019 року між Вороняькою сільською радою Золочівського району Львівської області та ОСОБА_5 укладено Договір оренди землі, згідно п.2 якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0193 га, кадастровий номер: :01:011:0093. Строк дії Договору 45 років (п.8 Договору).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 28.10.2019 року, індексний номер 186503753, ОСОБА_5 зареєструвала своє право оренди на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав.

Листом від 12.09.2018 року Головного управління Держгеокадастру у Львівській області уповноважено Голову Вороняцької сільської ради попередити ОСОБА_5 про відповідальність за самовільне використання земельної ділянки, площею 0,02 га по вул.Гнучкій без зареєстрованого у відповідності до вимог ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України речового права оренди земельної ділянки та здійснити обстеження земельної ділянки площею 0,02 га по АДРЕСА_2 та у разі виявлення порушень вимог земельного законодавства, яким передбачено відповідальність.

З Листа від 23.10.2018 року №71-13/8822 Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області вбачається, що ОСОБА_5 використовується земельна ділянка, яка орендується згідно рішення Вороняцької сільської ради від 19.08.2015 року за №128. Однак, даний документ не може бути використаний для підтвердження обґрунтованості позовних вимог, оскільки із листа неможливо встановити, що саме спірна земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_5 .

У судовому засіданні 25.10.2023 були допитана в якості свідка ОСОБА_8 .

У судовому засіданні 13.11.2024 були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини 2статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до статті 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Підстави набуття прав на землю визначені розділом IV Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України до повноваження сільських, селищних, міських рад віднесено передання земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно зі статтею 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною 2статті 123 Земельного кодексу України унормовано, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування спір вирішується судом (частина п`ята статті 158 ЗК України).

Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 29.09.2020 року в справі №688/2908/16-ц суд дійшов висновку, що в справах даної категорії щодо надання оцінки діям органів місцевого самоврядування при наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, слід надавати оцінку такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, обов`язок діяти добросовісно покладається на обидві сторони.

Звертаючись до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зацікавлена особа звертається до власника земельної ділянки - держави або територіальної громади (в особі відповідного органу) з пропозицією про укладення в майбутньому договору оренди (предмет якого на цей час точно не визначений) та про проведення переговорів з цього приводу.

У дозволі на виготовлення проєкту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).

Конкретизується ж земельна ділянка у проєкті землеустрою. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Отже, дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому.

Так, в Постанові від 29.09.2020 року ВП ВС зазначила, що може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи.

Верховний Суд вказав, що при вирішенні аналогічних спорів слід враховувати, що подати позов до суду про захист свого законного інтересу може будь яка особа, яка звернулася до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки в оренду, залежно від істотних ознак кожної конкретної правової ситуації (зокрема, від добросовісності поведінки усіх зацікавлених осіб, обізнаності їх про інтереси інших осіб щодо цієї земельної ділянки тощо).

У спорі, що розглядається Позивач не надав суду належних доказів того, що їй належать майнові та/чи немайнові права на спірну земельну ділянку. Сам факт володіння даною земельною ділянкою матір`ю позивачки не доводить того факту, що дана земельна ділянка перейшла у власність чи користування позивачки після смерті матері. Більше того, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки позивачка не ставить питання щодо визнання незаконним та скасування рішення про затвердження проекту землеустрою, який власне і визначає конкретні межі земельної ділянки, що передається у користування.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.792ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

У ст. 1 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За ст.24цього жЗакону орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою, а відповідно до ст.25 даного Закону орендар має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; отримувати продукцію і доходи.

Аналогічні права землекористувача передбачені і уст.95 ЗК України.

Статтею 27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку на рівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами.

Положеннями ст.152 Земельного кодексу України закріплено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав; визнання угоди недійсною; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно доч.1ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, ного моральним засадам.

Згідно із вимогами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Право оренди(суборенди)земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до положень ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ГУ.

Згідно із ст. З вказаного Закону №1952-ГУ загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону №1952-ГУ).

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши усі наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Єдиною підставою, якою Позивачка обґрунтовує правомірність заявлених вимог є перебування спірної земельної ділянки у її законному користуванні та володінні в порядку спадкування. Однак, суду не надано доказів, які б підтверджували відповідні обставини. За таких умов суд не знаходить інших підстав для визнання недійсним договору оренди спільної земельної ділянки. Більше того, Позивачкою на розгляд суду не ставиться питання щодо законності внесення запису про набуття права оренди у Єдиний державний реєстр речових прав, що є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору оренди землі.

Враховуючи вищевикладене та наявні у справі докази, суд дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позову, тому у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 89, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, третя особа Головне управління Держземагентства у Львівській області про визнання недійсним та скасування рішення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.11.2024.

Суддя В. М. Сивак