КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/5049/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участю:

- відповідача ОСОБА_1 ,

- представника відповідача ОСОБА_2 ,

- в присутності неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_4

до ОСОБА_1

про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

12.08.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів, в якій позивачка просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше на 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня подання позову та до досягнення ним повноліття, з посиланням на те, що дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.08.2024 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі.

23.09.2024 року до суду надійшов від представника відповідача відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав того, що позивачка не набула право на стягнення з нього аліментів, оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично перебуває на його утриманні і мешкає з ним, окремо від матері.

23.09.2024 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 14.10.2024 року задоволено та витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України наявну інформацію про перетин громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , державного (митного) кордону України, з зазначенням дати, часу, кордону, способу і напрямку останнього відомого перетину.

25.10.2024 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшла відповідь з Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

До судового засідання призначеного на 19.11.2024 року позивача не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки су не повідомила.

Разом з тим, до судового засідання на 19.11.2024 року з`явились відповідач ОСОБА_5 та його представник, які повідомили, що у відповідності до офіційних документів відповідач не має по батькові, а проти задоволення позову категорично заперечують, приймаючи що дитина фактично проживає з батьком, а позивачка, як матір дитини, більше року самостійно перебуває поза межами державного кордону України.

Також до судового засідання з`явився разом з ОСОБА_6 його син - неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який повідомив суду що дійсно матір біля року тому поїхала за межі державного кордону України, а він залишився проживати з батьком на території України.

Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного, приймаючи розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, неявку позивачки без поважних причин, а також приймаючи думку сторони відповідача з приводу відсутності перешкод для розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 19.11.2024 року за відсутності позивача по справі, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши пояснення відповідача, його представника, а також вислухавши думку дитини, суд вважає позов ОСОБА_4 не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого є: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Як вбачається, матір`ю дитини подано даний позов про стягнення з батька аліментів на сина.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Отже з аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що аліменти на дитину присуджуються тому з батьків, з яким проживає дитина, а стягуються з того з батьків, який проживає окремо від дитини.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Досліджуючи подані позивачкою до суду докази на підтвердження заявлених вимог вбачається, що останньою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження того, що спільна сторін по справі дитина неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з нею спільно та окремо від батька.

Разом з тим, з поданих стороною відповідача доказів вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований спільно з батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , окремо від матері.

Згідно з поданою довідкою ОСББ «ЛАРИ» від 13.09.2024 року за вих. №31, разом з актом про фактичне проживання від 13.09.2024 року, засвідчено, що ОСОБА_3 проживає фактично разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до довідки Одеського ліцею №81 Одеської міської ради від 10.09.2024 року за вих. №01-15/457 підтверджено, що ОСОБА_3 навчається у вказаному закладі в 9-Б класі на денній формі навчання у змішаному форматі з поєднанням очного та з використанням технологій дистанційного навчання.

Додатково судом приймається, що до судового засідання безпосередньо з`явився неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, та повідомив суду, що дійсно його матір ОСОБА_4 біля року тому поїхала за межі державного кордону України, а він залишився проживати з батьком на території України.

У відповідності до відповіді Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.10.2024 року за №39728 вбачається, що останній перетином державного кордону станом на 24.10.2024 року о 09:40 громадянки ОСОБА_4 значиться перетин в пункті пропуску Серпневе 19.12.2023 року в напрямку виїзду з території України.

На підставі викладеного, враховуючи перебування дитини на території України разом з батьком, а також перебування матері поза межами державного кордону України починаючи з 19.12.2023 року, суд вважає обґрунтованими доводи сторони відповідача, що спільна сторін по справі дитина наразі мешкає спільно з батьком, за наслідком чого у ОСОБА_4 не виникло у відповідності до положень статті 181 СК України права на стягнення з батька дитини аліментів на неповнолітнього ОСОБА_3 .

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в сукупності та вимоги закону, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення з останнього аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необґрунтованими, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, а позивачка була звільнена від сплати судового збору, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 7, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 274-276, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про стягнення аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19.11.2024 року.

Головуючий Л. В. Калініченко