Дата документу 12.11.2024
Справа № 334/4144/15-ц
Провадження № 6/334/422/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

за участі секретаря судового засідання Зайцевої С.Г.,

представника заінтересованої особи (в режимі відеоконференції) Кібця Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя, заяву ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 року у справі № 334/4144/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, затримки виконання рішення суду та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя розглядалась цивільна справа №334/4144/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про стягнення середнього заробітку, у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя в справі №334/4144/15-ц від 12.08.2015 року з ПАТ «Банк Форум» стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в сумі 111 445 гривень 20 коп. Рішення суду набрало законної сили та залишено в силі судом апеляційної інстанції 10.12.2015 року.

14.08.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив змінити порядок та спосіб виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя в справі №334/4144/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, затримки виконання рішення суду та моральної шкоди, шляхом стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 присуджені за рішенням суду в справі №334/4144/15-ц, суму 111 445,20 грн. за час вимушеного прогулу, затримки виконання рішення суду.

В обґрунтування заяви заявник зазначає, що на порушення вимог Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) рішення суду від 12.08.2015 року не виконано, чим порушуються його права. Виконання цього рішення є неможливим, у зв`язку із ліквідацією ПАТ «БАНК ФОРУМ» та його припиненням з 04.07.2019. Разом із тим, виходячи із приписів ст. 240-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), а також ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», п. 3 р. ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, яка управляє майном ПАТ «БАНК ФОРУМ» ще три роки після внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення банку, а тому вважає вказаний Фонд процесуальним правонаступником ПАТ «БАНК ФОРУМ», який має виконати рішення суду. Зміна способу та порядку виконання рішення від 12.08.2015 є однією з процесуальних гарантій захисту та відновлення захищених судом прав та інтересів, та є ефективним процесуальним засобом на гарантування виконання рішення. Тому просить змінити спосіб і порядок виконання вказаного рішення суду шляхом стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 111 445,20 грн.

20.08.2024 до суду надійшли заперечення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі представника Кібця Р.Р., відповідно до яких представник просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про зміну способу виконання судового рішення.

В обґрунтування заперечень зазначено, що 14.07.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ» як юридичної особи, а отже ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим. Повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «БАНК ФОРУМ» припинено. В силу вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними.

Фонд не є правонаступником ПАТ «БАНК ФОРУМ» та не відповідає за зобов`язаннями неплатоспроможного банку, оскільки лише здійснював владні повноваження щодо введення тимчасової адміністрації (ліквідації) банку.

Також, Фонд не був роботодавцем ОСОБА_1 .

Крім того, як зазначено у запереченнях, фактично заявник просить суд здійснити заміну вибулої сторони виконавчого провадження, в порядку ст. 442 ЦПК України, а саме ПАТ «БАНКФОРУМ» на іншу юридичну особу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, яка не є її правонаступником, а не змінити порядок та спосіб виконання рішення.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм ст.ст. 442, 435 ЦПК України, вважав відсутніми законні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1

20.09.2024 до суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на заперечення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у яких він з посиланням на норми Закону та судову практику, просив задовольнити заяву про зміну порядку та способу виконання рішення суду.

У судове засідання заявник не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кібець Р.Р., який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення заяви ОСОБА_1 з підстав, викладених у письмових запереченнях. Також зазначив, що Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ» не було включено вимог ОСОБА_1 до Реєстру вимог кредиторів. Його вимоги відносяться до вимог 7 черги. Внаслідок продажу активів та інших вжитих заходів Фондом були задоволені вимоги кредиторів до 4 черги. Разом із тим, заявник просить стягнути заборгованість за судовим рішенням з коштів Фонду, а не з коштів ПАТ «БАНК ФОРУМ». Просив у задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Як зазначено вище, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 у цій справі в частині стягнення з ПАТ «БАНК ФОРУМ» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку набрало законної сили 10.12.2015 року,а отже, відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України, ст. 129, 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.

На час ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 та набрання ним законної сили повноваження ліквідатора ПАТ «БАНК ФОРУМ» здійснювалися Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноважених осіб.

На підставі постанови Правління НБУ №135 від 13.03.2014 «Про віднесення ПАТ «БАНК ФОРУМ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №043/14 про введення з 14.03.2014 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «БАНК ФОРУМ». На підставі постанови Правління НБУ №355 від 13.06.2014 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 49 від 16.06.2014 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «БАНК ФОРУМ» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким у ПАТ «БАНК ФОРУМ» з 16.06.2014 відкликано банківську ліцензію, розпочато процедуру ліквідації банку.

04.07.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення ПАТ «БАНК ФОРУМ» як юридичної особи, а отже ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк - ліквідованим.

Таким чином, станом на час розгляду даної заяви, ОСОБА_1 не може реалізувати своє право на виконання рішення суду в зазначених частинах, у зв`язку з припиненням юридичної особи ПАТ «БАНК ФОРУМ», який був відповідачем у справі, внаслідок його ліквідації без правонаступників, та припиненням повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у зв`язку з ліквідацією банку.

Судом встановлено, що зобов`язання перед ОСОБА_1 виникли після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії ПАТ «БАНК ФОРУМ», у зв`язку з його звільненням із банку.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії і початок процедури його ліквідації, як юридичної особи зумовили настання для ОСОБА_1 таких правових наслідків, коли початок процедури ліквідації відповідача унеможливив стягнення з ПАТ «БАНК ФОРУМ» належних йому за рішенням суду коштів.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначені положення національного законодавства кореспондуються з висновками висловленими у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема, у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 ЄСПЛ зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 29.06.2004 в справі «Півень проти України» (Заява № 56849/00) ЄСПЛ констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») зазначено, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист; набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість, сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя; невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 взято до уваги практику ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні в справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні Конституційного Суду України від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) висновується, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України; право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя. Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, ч.ч. 1, 2 ст.129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Конституційним Судом України наголошено, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

У Рішенні від 15.05.2019 №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява №6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява №30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява №40450/04).

На підставі аналізу ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, ст. 129, ч.ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, Конституційний Суд України у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено ст. 16 ЦК України.

Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав. Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. При вирішенні питання про зміну способу виконання рішення суду підлягають з`ясуванню обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду. При цьому, у будь-якому випадку при зміні способу і порядку виконання рішення суду суд не може змінювати останнє по суті.

При вирішенні питання про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен з`ясовувати обставини, що свідчать про неможливість такого виконання.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26.12.2003, при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що, відповідно до ст. 373 ЦПК та ст.121 ГПК їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Враховуючи, що судом встановлено обставини, що унеможливлюють виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015, яке набрало законної сили, суд доходить висновку про наявність передбачених законом підстав для зміни порядку та способу виконання цього рішення шляхом встановлення судом нового заходу для реалізації права заявника ОСОБА_1 на отримання стягнутих на його користь грошових коштів, а саме присудженого до стягнення середнього заробітку.

При цьому, суд враховує вимоги ст. 240-1 КЗпП України відповідно до якої, у разі коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Крім того, у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 визначено, що коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Постановою Правління Національного Банку України від 13.06.2014 №355 відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК ФОРУМ».

На час винесення судом рішення від 12.08.2015, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснювала процедуру ліквідації банку, виконувала владні повноваження щодо введення тимчасової адміністрації банку, мала повноваження з розпорядження майном банку та повинна була прийняти максимальних зусиль для отримання більшої кількості коштів від продажу майна при ліквідації банку, розпорядитися майном банку для можливості виконання всіх зобов`язань банку перед працівниками.

При цьому, на переконання суду, доводи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про те, що він не є правонаступником ПАТ «БАНК ФОРУМ» та не відповідає за зобов`язаннями неплатоспроможного банку у спірних (трудових) правовідносинах є безпідставними.

Так, відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 1ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснення ліквідації банків.

Відповідно до ч. 5ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

2-1) накладення нових обтяжень чи обмежень на майно (активи) (у тому числі арештів, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку;

4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами;

6) заміна кредитора у зобов`язанні банку на договірній основі, крім випадків передачі всього або частини майна (активів) та всіх або частини зобов`язань приймаючому або перехідному банку.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку, зокрема, щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку. Зобов`язання банку, передбачені п.2, 6 ч.6 цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Однак, виплата заробітної плати не обмежується і не пов`язується з фінансовими можливостями банку, оскільки вона передбачена п. 3 ч. 6ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Початок процедури ліквідації банку, про наслідки якої зазначено у ст.ст.46,48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не тягне за собою обмеження прав працівників (колишніх працівників) такого банку на отримання заробітної плати відповідно до п. 3 ч. 6ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ст. 43 Конституції України гарантоване право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами ст.97 та гарантіями ст. 233 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Тобто, запровадження в банківській установі тимчасової адміністрації чи початок її ліквідації не можуть бути підставою для відмови у захисті судом права працівника щодо виплати заробітної плати.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №274/3529/16-ц.

При цьому, обмеження, встановлені ст. 36 Закону про гарантування вкладів, поширюються також і на вимоги до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація або розпочата ліквідація, про стягнення відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, які за своєю природою хоч і стосуються відповідальності роботодавця за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати праці, проте, не є вимогами про стягнення заробітної плати.

Такі висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №362/7975/15-ц , від 29 серпня 2018 року у справі №127/10129/17.

Також відповідно до висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №362/7975/15-ц , від 29 серпня 2018 року у справі №127/10129/17, від 22 серпня 2018 року у справі №559/1777/15-ц , від 13 березня 2018 року у справі №910/23398/16, від 25 січня 2018 року у справі №711/2644/16-ц, у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №757/5583/15-ц , від 20 січня 2016 року у справі №127/2709/15-ц, запровадження тимчасової адміністрації банку та початок його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом про гарантування вкладів.

Крім того, відповідно до ст.11 Конвенції Міжнародної організації праці №95, яка ратифікована Україною 04 серпня 1961 року, визнано, що у разі банкрутства або ліквідації підприємства працівники, «зайняті на цьому підприємстві, матимуть становище привілейованих кредиторів щодо заробітної плати, яку вони мають одержати за послуги, надані в період, що передував банкрутству чи ліквідації, котрий буде визначено національним законодавством» і яку буде виплачено, як привілейований кредит, до того, як звичайні кредитори зможуть зажадати власну частку. Порядок черговості погашення привілейованого кредиту має визначатися національним законодавством.

Такий порядок передбачено у п. 2 ч. 1ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме, що кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів. У другій черзі задовольняються грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Отже, виходячи зі змісту зазначених норм, а також наведених висновків Верховного Суду, суд доходить до висновку, що стягнення присуджених до стягнення заявнику сум середньої заробітної плати за рішенням суду повинно здійснюватися в порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який під час розгляду судом справи, ухвалення рішення та набрання ним чинності, мав повноваження розпоряджатися майном ПАТ «БАНК ФОРУМ» щодо виплати працівнику середнього заробітку, повинні покладатися обов`язки щодо виконання судового рішення, оскільки відсутній інший спосіб виконати судове рішення та захистити порушені трудові права заявника.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про обґрунтованість заяви ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи представника заінтересованої особи щодо необхідності застосування у цій справі висновків Верховного Суду, викладених у його постановах від 24.09.2020 у справі № 334/8020/18, від 04.11.2020 у справі № 335/1896/15, від 15.06.2020 у справі № 334/1913/16, оскільки у цій конкретній справі розглядається питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення в порядку ст. 435 ЦПК України, в той час як у зазначених постановах відображено висновки щодо заяв про заміну сторони виконавчого провадження у порядку ст. 442 ЦПК України.

Крім того, суд не може взяти до уваги висновок Верховного Суду, що міститься в ухвалі Верховного суду від 13.07.2022 у справі № 335/4806/17 в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України, оскільки в цій ухвалі Верховний Суд не переглядав рішення апеляційного суду по суті, а вирішив процесуальне питання про відмову у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1.

Також, надаючи оцінку доводам представника заінтересованої особи, зокрема, щодо відсутності грошових коштів у розпорядженні Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від реалізації активів ПАТ «БАНК ФОРУМ», а також щодо можливості задоволення вимог ОСОБА_1 у сьому чергу кредиторів, після задоволення кредиторів інших черг, суд враховує, що представником заінтересованої особи не надано суду жодних доказів цих обставин. У той же час, відповідно до ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 та зміну порядку і способу виконання рішення суду шляхом стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 присудженої рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 у справі № 334/4144/15-ц суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки виконання рішення суду у розмірі 111 445,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 259-260, 435 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 року у справі № 334/4144/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, затримки виконання рішення суду та моральної шкоди задовольнити.

Змінити порядок та спосіб виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 року у справі № 334/4144/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, затримки виконання рішення суду та моральної шкоди, а саме:

стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), присуджені за рішенням суду в справі №334/4144/15-ц, суму 111 445,20 грн. за час вимушеного прогулу, затримки виконання рішення суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день складення її повного тексту, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Добрєв М. В.