Справа № 183/4155/23
№ 2/183/385/24
21 червня 2024 року м.Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Оладенко О.С.
за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадженняу у приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,-
У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати його особистою приватною власністю домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 11.04.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 31.01.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Багдасарова В.М. у судовому засіданні, яке відбулося 06.05.2024 підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У судове засідання, яким завершено розгляд справи не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не повідомила.
Будь-яких заяв та клопотань від відповідачки не надходило.
Враховуючи, що в судове засідання, яким завершено розгляд справи, не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши письмові докази, допитавши свідка, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
З 28.11.2014 по 25.08.2022 позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу та відміткою у паспорті позивача (а.с.7-9).
24 лютого 2016 року, між ОСОБА_3 , як продавцем з однієї сторони та позивачем ОСОБА_1 , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.78).
У п.5.4 зазначеного договору вказано, що продавцю нотаріусом доведено до відома, що будинок набувається за згодою дружини покупця ОСОБА_2 , що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом.
Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власностіта щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.
До коштів, які належали подружжю (їй/йому) особисто відносяться: набуті до шлюбу; одержані під час шлюбу, але як премії, нагороди, які один із подружжя одержав за особисті заслуги; як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному із подружжя, а також як відшкодування завданої йому моральної шкоди; як страхові суми, одержані одним із подружжя за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю; одержані під час шлюбу, але на підставі договору дарування, в порядку спадкування; одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зокрема, кошти, одержані від реалізації спадкового майна, або майна, яке належало одному із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю цього подружжя, навіть якщо б вони були внесені в банк або іншу фінансову установу під час шлюбу.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Так, позивач заперечуючи факт спільної сумісної власності на спірне домоволодіння стверджував, що його придбано за його особисті кошти.
На підтвердження вказаних доводів суду надано договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 від 23 лютого 2016 року (а.с.11-12), згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали зазначене домоволодіння покупцю ОСОБА_6 .
У п.1.4 договору від 23.02.2016 зазначено, що ОСОБА_1 належить 1/2 частка зазначеного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_7 , державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 13.09.2013; 1/2 частина домоволодіння належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_7 , державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 13.09.2013.
Згідно з п.3.1 договору купівлі-продажу від 23.02.2016 сторони погодили, що продаж домоволодіння вчинено за 149000 грн. Зазначену суму продавці отримали, кожен відповідно до своєї частки, від покупця до підписання цього договору.
Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного станом на 11.02.2016, ринкова вартість майна складає 148136,13 грн. (п.3.2 договору).
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що позивач їй доводиться рідним братом. Після смерті матері у 2012 році вони з братом успадкували по 1/2 частину будинку у м.Дніпрі, який вирішили продати. Брат їй повідомив, що знайшов будинок у м.Новомосковську, а також що коштів від продажу спадкового будинку йому вистачить і на придбання будинку у м.Новомосковську, і на його ремонт. Дружина брата не заперечувала проти цього.
У свою чергу відповідачка ОСОБА_2 не скористалася своїми процесуальними правами, не подала доказів на спростування доводів позивача, зокрема на підтвердження придбання спірного домоволодіння за рахунок коштів сімейного бюджету, або за її особисті кошти.
Також судом досліджено відомості з Реєстру застрахованих осіб за формою ОК-7 стосовно позивача ОСОБА_1 (а.с.35-37) та відомості про джерела/суми нарахованого доходу стосовно відповідачки ОСОБА_2 (а.с.62-64), за результатами вивчення яких судом не встановлено обставин, які б свідчили що спірне домоволодіння придбано за рахунок коштів сімейного бюджету сторін.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки витрачені на його придбання кошти були особистою власністю відповідача, отримані від продажу спадкового майна.
Судом установлено, що відповідачка ОСОБА_2 заперечує право особистої приватної власності позивача на спірне домоволодіння, звернулася з позовом про визнання його спільною сумісною власністю та поділ цього майна, про що свідчать копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі №183/5401/22 (а.с.14-17).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Оскільки право особистої приватної власності позивача оспорюється, воно підлягає судовому захисту шляхом визнання спірного майна особистою власністю позивача.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовийзбір у розмірі 1980 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1980 грн. у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 1980 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят) грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено і підписано 21 червня 2024 року .

Суддя Оладенко О.С.