Справа №295/9750/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого судді - Полонця С.М.,

секретаря с/з Лукасевич А.Є.,

за участю: представників позивача адвокатів Примака В.М., Нагорного Д.В., представника відповідача адвоката Горлова Є.С., свідка (позивача) - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання договору дарування удаваним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 30.07.1997 року зареєстрованим в реєстрі за №176, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського і районного нотаріального округу Ширінською Людмилою Василівною, удаваним та визнати вказаний договір договором купівлі-продажу та перевести права та обов`язки ОСОБА_2 , як обдарованої особи в права та обов`язки особи покупця. При цьому посилається на те, що з 01.03.1985 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 30.07.1997 року вони за спільні кошти придбали спірну квартиру. Разом з тим, на початку червня 2024 року він дізнався, що замість договору купівлі-продажу квартири дружина уклала договір дарування, який є удаваним правочином, оскільки він є оплатним та вчинений для прихованні іншого правочину.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 01.07.2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 15.07.2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін.

Протокольною ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 24.09.2024 року заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 31.07.2024 року, залишено без руху та ухвалою суду від 17.10.2024 року повернути позивачеві.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позов та просили його задовольнити, а представник відповідача ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не з`явився, надав письмові пояснення.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив, що 01.03.1985 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , після чого у 1994 році вони приїхали в місто Житомир на роботу. Почали шукати житло, оглянули квартиру АДРЕСА_1 та вирішили її придбати. Дружина все оформлювала сама, оскільки він довіряв дружині. Придбали вказану квартиру приблизно за 7000 доларів США, які вони отримали від продажу попередньої квартири. У подальшому він сам робив ремонт у цій квартирі. Після того, як колишня дружина зняла його з реєстрації у спірній квартирі, він дізнався про договір дарування.

Вислухавши пояснення представників сторін, покази допитаного в якості свідка позивача та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.03.1985 року, який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.04.2024 року у справі №295/3535/24.

Відповідно до договору дарування від 30.07.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського і районного нотаріального округу Ширінською Людмилою Василівною і зареєстрованого в реєстрі за №876, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 квартири, що відчужується, перевірено.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 12.04.2024 року у справі №753/9206/21 (провадження №61-15045св23).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» №9 від 06.11.2009 року.

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс18) зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування удаваним на підставі статті 235 ЦК України, ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування було вчинено з метою приховати договір купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили.

Разом з тим, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені оспорюваним договором дарування. При цьому судом не встановлено, що воля сторін договору дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

ОСОБА_1 не довів, що оспорюваний договір дарування є удаваним, тобто таким, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Судом не встановлено, що сторони з учиненням оспорюваного правочину навмисно виразили не ту внутрішню волю, що насправді мала місце.

Посилання позивача допитаного в якості свідка на те, що спірну квартиру подружжям було придбано за кошти, отримані від продажу іншої квартири, не підтверджуються жодними письмовими доказами у справі.

Доводи позивача про те, що оспорюваний договір дарування був позбавлений будь-якого економічного сенсу, вчинений з метою зменшення податкового навантаження та обов`язкових витрат, обдарований не пов`язаний з дарувальниками будь-якими родинними відносинами, а ОСОБА_1 не має у власності іншого житла, не є підставами для визнання договору дарування удаваним.

Тобто посилання позивача на те, що сторони мали на меті укладення договору купівлі-продажу, не підтвердилося під час розгляду справи.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Отже, обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як: вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо.

Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні.

За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (статті 77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваним договором дарування порушено його права або інтереси, і що саме задоволення позову про визнання договору дарування удаваним призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Жодних доказів зміни майнового стану ОСОБА_3 , отримання нею грошових коштів від обдарованої ОСОБА_4 в обмін на набуття дарунку, виписок з банківських рахунків ОСОБА_3 щодо зарахування значних сум грошових коштів тощо, позивачем надано не було.

Також матеріали справи не містять будь-яких розписок про отримання грошових коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_2 , що б давало змогу суду встановити наявність обставин, що правочин вчинено для приховання іншого правочину та визначення ціни спірного майна.

За таких обставин, за відсутності будь-яких інших доказів, покази свідка не можуть бути достатньою підставою для визнання правочину удаваним.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 82, 259, 263, 265, 279 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання договору дарування удаваним, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено 17.10.2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідачі:

ОСОБА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП невідомий;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ); місце знаходження: 01001, м. Київ, пров. Музейний, 2Д; .

Суддя: С.М. Полонець