Провадження № 2/127/1499/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2024 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, -

встановив:

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Позов мотивовано тим, що Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року у цивільній справі №2- 2008/11/0206 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 18.10.2007року на загальну суму 48318,84 дол. США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом складає 385770,26 грн а також 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (скорочена назва - ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»), повідомляє, що 11 липня 2018 року між, ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», код СДРПОУ 38750239 (далі - ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ») та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ДЕЛЬТА БАНК» було укладено Договір №667/К купівлі-продажу майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., за реєстровим №678, відповідно до якого право грошевої вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 18 жовтня 2007 року, який було укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 перейшло ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». У зв`язку з невиконанням Боржником обов`язку щодо повернення коштів (розмір суми заборгованості встановлений рішенням від 21.11.2019 року Вінницьким міським судом м. Вінниця у справі № 127/2-2008/11 ) складає 385770,26 грн., з яких: 3% річних (в грн.) - 34 751,00 грн. (нараховано в період з 29.03.2021 року по 29.03.2024 року); інфляційні втрати (в грн.) - 160 673,38 грн. (нараховано в період з 29.03.2021 року по 29.03.2024 року). Просять в рахунок погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 195 424,38 гривні, що складається з: розміру 3% річних 34 751,00 грн; інфляційні втрати - 160 673,38 грн.

Ухвалою суду від 25.04.2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

В судове засідання представник позивача не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позов визн6али частково.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Судом встановлено, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року у цивільній справі №2- 2008/11/0206 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 18.10.2007року на загальну суму 48318,84 дол. США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом складає 385770,26 грн а також 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2019року замінено сторону виконавчого провадження стягувача з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», , місцезнаходження за адресою: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, офіс 32, м. Київ, у виконавчих провадженнях з примусового виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року у цивільній справі №2-2008/11/0206 за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відносно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (Постанова ВП ВС від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У Постанові КЦС ВС від 06.12.2023 року у справі № 522/12406/22 також зроблено висновок, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

У зв`язку з цим судом не враховуються ті обставини, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року у справі № 2-2008/11/0206 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суми заборгованості за кредитним договором № 0 від 18.10.2007 року у загальному розмірі 48318,84 доларів США так і не було пред`явлено до виконання.

Судом встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2019року замінено сторону виконавчого провадження стягувача з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», , місцезнаходження за адресою: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, офіс 32, м. Київ, у виконавчих провадженнях з примусового виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року у цивільній справі №2-2008/11/0206 за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відносно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Даною ухвалою суду встановлено, що 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2949, 2950, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №0 від 18.10.2007 року, який було укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та права іпотекодержателя за договором іпотеки від 23.10.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за №4674, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , перейшло до ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується Додатком І «Перелік прав вимоги за кредитами» Частина «А» «Перелік первісних Прав вимоги за кредитами». В послідуючому, 11.07.2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №667/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за №678, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №0 від 18.10.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та права іпотекодержателя за договором іпотеки від 23.10.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за №4674, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , а також право вимоги за договором поруки №150691 від 18.10.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», що безпосередньо знайшло своє відображення у Додатку №1 до договору купівлі продажу-майнових прав №667/К від 11.07.2018 року.

Таким чином, до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшли права щодо грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 18.10.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , права іпотекодержателя за договором іпотеки від 23.10.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за №4674, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , а також права щодо грошової вимоги до ОСОБА_2 за договором поруки №150691 від 18.10.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .

Тоді, як зі змісту Додатку №1 до договору купівлі продажу-майнових прав №667/К від 11.07.2018 року не вбачається, що до заявника перейшло право щодо грошової вимоги до ОСОБА_3 за договором поруки №б/н від 09.01.2008 року.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2019року, яка набрала законної сили, було підтверджено правонаступництво ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» по відношенню до ПАТ «Укрсиббанк» у кредитному договорі № 0 від 18.10.2007 року, зважаючи, що зобов`язання за кредитним договором не припинено, рішення суду про стягнення боргу не виконано, то суд приходить до висновку про можливість розгляду питання щодо застосування положень ст. 625 ЦК України до обставин даної справи.

Аналізуючи обґрунтованість заявлених ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, або грошові кошти, визначені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19) «проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти».

Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № 0 від 18.10.2007року відповідач отримав від ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», у розпорядження грошові кошти (кредит), визначений в іноземній валюті, а саме в доларах США. Таким чином, грошове зобов`язання, підставою виникнення якого був вказаний кредитний договір, було визначено у договорі саме в іноземній валюті навіть без вказівки на еквівалент до іноземної валюти.

Судом також встановлено, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року у цивільній справі №2- 2008/11/0206 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 18.10.2007року на загальну суму 48318,84 дол. США, з вказівкою на еквівалент у національній валюті.

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) зроблено висновок, що "у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення".

Таким чином, як валютою кредитного зобов`язання, так і валютою стягнення заборгованості, визначеної рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року у справі № 2-2008/11/0206 є іноземна валюта у виді доларах США, а не національна валюта.

Оскільки грошове зобов`язання за кредитним договором № 0 від 18.10.2007року, право вимоги стягнення заборгованості за яким отримано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», визначено в іноземній валюті (доларах США), то положення ст. 625 ЦК України в частині проведення індексації розміру заборгованості для визначення інфляційних втрат не можуть бути застосовані в межах даної справи, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються визначенням у кредитному договорі іноземної валюти як належного та єдиного способу виконання зобов`язання.

У зв`язку з цим у задоволенні вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» щодо стягнення інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України, слід відмовити.

Щодо стягнення 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України, то суд звертає увагу на наступні обставини.

У Постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 48 318,84 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 48318,84 доларів США.

Судом встановлено, що розрахунок заборгованості за 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України зроблений позивачем у національній валюті. У зв`язку з цим суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц).

Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц).

На підставі вищевикладеного, суд вважає за доцільне викласти свій розрахунок заборгованості 3% річних, який має здійснюватися у даному випадку відповідно до ст. 625 ЦК України.

Розрахунок проводиться за формулою Сума 3% річних = С*3%*Д/365/100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення. При цьому, при прострочці зобов`язань за повний рік, нарахування здійснюється шляхом множення суми зобов`язання на 3% річних або інший відсоток річних передбачений договором. При простроченні зобов`язання на період менше чим рік, то спочатку розраховується сума прострочки за рік, потім ділиться на 12 місяців та помножується на кількість прострочених місяців.

У Постанові ВП ВС від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц було зроблено висновок, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій в частині зазначення гривневого еквівалента розміру стягнутої суми позики, отриманої в іноземній валюті та 3 % річних від простроченої суми, підлягають зміні.

Судом встановлено, що розрахунок 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України здійснений позивачем у національній валюті, за результатами проведеного розрахунку заявлено до стягнення 34 751,00грн. в якості 3% річних, суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, а тому 3% річних в розмірі 34 751,00грн. підлягають стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 538,44грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору в рівних частинах, пропорційно до розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 526, 610, 612, 625, 626 ЦК України, ст. 12, 81, 133, 141, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «довіра та гарантія» 3% річних в розмірі 34 751,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія" 538,44грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору в рівних частинах.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.11.2024 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «довіра та гарантія», м. Київ, вул. Авіаконструкторо Ігоря Сікорського, 8, .

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Суддя: