ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7631/24 Справа № 176/992/24 Суддя у 1-й інстанції - Волчек Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маслія Віктора Миколайовича на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини батьком,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини батьком (а.с. 1-3), в обґрунтування якого посилався на те, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком, ОСОБА_2

Відповідачка не виконує свій батьківський обов`язок та не допомагає в необхідній мірі утримувати спільну дитину, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів.

Крім того, усвідомлюючи відповідальність за виховання та піклування малолітньої дитини, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, позивач вважає, що його дитина повинна проживати разом з ним та вважає за необхідне встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини.

Також, позивач звертає увагу, що встановлення факту самостійного виховання позивачем дитини є підставою для безперешкодного переміщення дитини по країні у зв`язку з військовою агресією російської федерації на території України оголошеним воєнним станом на території держави, для здійснення лікування дітей, оздоровлення, можливу зміну місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах, позивачу необхідно постійно підтверджувати факт самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь, аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду. Встановити факт самостійного виховання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком, ОСОБА_2 .

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини батьком - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з 11 квітня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення допущено до негайного виконання у межах платежу аліментів за один місяць.

Встановлено факт самостійного виховання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком, ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Маслій В.М. подав апеляційну скаргу (а.с. 66-71), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

ОСОБА_2 скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 97-99).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з його доведеності та обгрунтованості.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03.05.2023 року шлюб між сторонами розірвано. /а.с.11-12/.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.4/.

Сторони спільно не проживають. Малолітній син знаходиться на утриманні позивача та проживає разом із ним.

Рішенням виконавчого комітету Жовтоводської міської ради від 11 січня 2024 року №03 місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено разом з батьком, ОСОБА_2 , 1978 р.н. /а.с.10/.

Даним рішенням встановлено, що батько дитини - ОСОБА_2 , 1978 р.н., фактично проживає разом з малолітнім ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Мати дитини - ОСОБА_1 не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком, позивачем по справі.

Згідно інформації КЗДО №4 «Калинка» на даний час хлопчик проживає з татом, мама проживає у м. Кременчук, дошкільний заклад відвідувала декілька разів, у спілкуванні з вихователем не проявляла цікавість до дитини, вихованням хлопчика займається батько. ОСОБА_2 до закладу приводе і забирає ОСОБА_6 своєчасно, має тісний контакт з вихователями групи з питань навчання та розвитку ОСОБА_6 . ОСОБА_2 створив належні умови для повноцінного проживання, навчання, розвитку та виховання дитини.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 03 квітня 2024 року батько ОСОБА_2 , 1978 р.н. проживає з дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в двокімнатній квартирі, розташованій на 4-му поверсі п`ятиповерхівки, квартира вмебльована в наявності електропобутова техніка. Підключені всі комунікації. Санітарно-гігієнічні умови проживання задовільні. Для дитини виділено окрему кімнату, яка забезпечена всім необхідним для повноцінного життя. Сезонний одяг та взуття в наявності. Продукти харчування в достатній кількості. Мати дитини разом з родиною не проживає.

Згідно із довідкою №9 від 25 березня 2024 року та довідкою про доходи, ОСОБА_2 офіційно працевлаштований є викладачем мистецької школи КЗ «Жовтоводська Музична Школа», загальна сума доходу за період з 01 жовтня 2023 року по 31 березня 2024 року без урахування аліментів становить 17 0076,16 грн.

Відповідачка по справі надала витяг з реєстру застрахованих осіб за період з 2010 по 2022 рік та судячи з даного документу з серпня 2022 року вона ніде не працює та доходів не має.

Крім того, відповідачка надала суду договір про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні, що укладений між сторонами по справі 12.04.2023 року та посвідчений нотаріально, де п. 1.11 зазначено, що в разі визначення місця проживання дитини разом з батьком мати не сплачує аліменти на його утримання.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно зі ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За положеннями ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

В силу ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 СК України).

Статтею 8 СК України передбачено, що якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Виконання зобов`язань за договором регулюється ст.ст. 526, 527, 530, 625 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач посилався на те, що відповідачка не виконує свій батьківський обов`язок та не допомагає в необхідній мірі утримувати спільну дитину.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що між позивачем та відповідачем укладено договір про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 12.04.2023 року (а.с. 27-30).

Згідно умов вищевказаного договору, а саме: п. 1.2 відповідно до цього договору батьки домовились про місце проживання дитини та про порядок здійснення батьківських прав та обов`язків батьком та матір`ю. П. 1.3 батьки, керуючись рівномірністю проживання та спілкування дитини з кожним з них, визначили місцем проживання дитини разом з батьком. Мати має право на спілкування та зустрічі з дитиною без присутності батька за погодженням та попередньою домовленістю і бажанням дитини поза місцем проживання дитини за графіком наведеним у договорі. П. 1.11 батьки домовились, що в разі визначення місця проживання дитини разом з батьком мати не сплачує аліменти на його утримання. П. 3.2 у зв`язку з встановленим місцем проживання дитини, суми та порядку виплат на утримання п. 1.1 та п. 2.1.1 цього договору, сторони домовились, що всі попередні домовленості щодо сум та порядку надання утримання (аліментних виплат) на дитину батьком втрачають силу. Сторони також домовились, що після укладення цього договору мати не вимагатиме виплати аліментів за минулий період, в тому числі призначених за рішенням суду. Сторони також домовились, що після укладення цього договору батько не вимагатиме виплати аліментів за минулий період, в тому числі призначених за рішенням суду та в подальшому під час дії даного договору. Сторони також домовились, що на час дії дії даного договору не мають претензій один до одного з питань стягнення аліментів на дитину та утримують дитину співмірно, добровільно на рівних правах та обов`язках.

Згідно п. 3.4 Договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання та нотаріального посвідчення і дії до дня його остаточного виконання сторонами та до моменту досягнення дитиною повноліття.

Згідно п. 3.5 Договору, внесення змін у договорі чи його розірвання допускається тільки за згодою сторін.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно розірвання вказаного договору чи визнання його недійсним.

Висновок суду стосовно того, що п.1.11 договору про визначення місця проживання дітей, укладеного між сторонами на переконання суду є нікчемним колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказаний договір не є предметом розгляду у даній справі та наданий відповідачем як доказ на підтвердження домовленості між сторонами стосовно питання, яке є предметом розгляду у даній справі.

Вищевказані норми права свідчать про помилковість висновку суду про наявність підстав для стягнення аліментів лише з тих підстав, що дитина проживає з позивачем та не враховано, що вказане питання вирішено між сторонами за їх домовленістю, що підтверджується нотаріально засвідченим договором, що не суперечить інтересам дитини та нормам діючого законодавства.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення аліментів.

Щодо вимог про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком, ОСОБА_2 .

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

У цій справі батьки, уклавши 12 квітня 2023 року нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт невиконання відповідачем укладеного між ними нотаріально посвідченого договору.

Колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком, ОСОБА_2 , оскільки заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, в тому числі визначених у нотаріально посвідченому договорі.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маслія Віктора Миколайовича - задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини батьком - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна