Справа № 523/3447/13-ц
Провадження №6/523/326/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районного суду міста Одеси, у складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря Славинського А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України за участі Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства «Універсал Банк»,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою в якій просить скасувати обмеження, встановлені відносно неї, зокрема у праві виїзду за межі України без вилучення паспорту громадянки України для виїзду за кордон, накладене ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.10.2023р.

Заява мотивована тим, що на виконанні Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі за текстом Суворовський ВДВС му м. Одесі) перебуває виконавчих лист №523/3447/13-ц за яким з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» стягується заборгованість у розмірі 240 466,20грн.

Під час виконання рішення суду, за поданням державного виконавця, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.10.2023р. ОСОБА_1 було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Заявниця стверджує, що таке обмеження порушує її Конституційні права, як громадянки України та як людини, є неспівмірними, необґрунтованими та підлягають скасуванню. Такі твердження заявниця ґрунтує на тому, що вона про наявність виконавчого провадження та заборону перетину державного кордону дізналась лише 03.03.2024р. при пересіченні кордону України. ОСОБА_1 вказує, що вона не ухиляється від виконання рішення суду, не переховувалась та не переховується від стягувача. На теперішній час у неї виникла необхідність у виїзді за межі України, через те, що її онучка ОСОБА_2 , 2022 року народження, народилась з пороком серця та потребує лікування та проходження реабілітації у Туреччині. Її дочка, ОСОБА_3 , 1996 року народження, яка народила Емілію, потребує супроводу під час переїзду з дитиною до Туреччини, допомоги під час лікування та реабілітації. Інших родичів, які б могли зробити це, немає.

В судовому засіданні представник заявниці адвокат Сухецька С.М. заяву підтримала, просить задовольнити.

Державний виконавець Суворовського ВДВС у м. Одесі Тріфонов О.Ю. надавши суду на огляд оригінал виконавчого провадження просить вирішити заяву ОСОБА_1 на розсуд суду.

АТ «Універсал Банк» не забезпечило участі свого представника у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином через підсистему «Електронний суд».

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріааали цивільної справи та оригінал виконавчого провадження ВП 51948234, дійшов наступного висновку.

Так, на примусовому виконанні у Суворовському ВДВС у м. Одесі (виконавче провадження №51948234) перебуває виконавчий лист №523/3447/13 з виконання рішенням Суворовського районного суду м. Одеси 09.04.2013р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 238 085,35грн., судового збору у розмірі 2380,85грн.

За поданням державного виконавця Суворовського ВДВС у м. Одесі ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси віааад 30.10.2023р. у справі №523/11861/23 було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , без вилучення закордонного паспорту.

Звертаючись із заявою про скасування тимчасового обмеження, ОСОБА_1 стверджує, що до встановлення такого обмеження вона не знала про відкрите виконавче провадження відносно неї, від виконання рішення суду не ухилялась та не ухиляється на сьогодні. Необхідність виїзду за межі території України пов`язує із сімейними обставинами, зокрема хворобою її онучки.

Так, з дослідженого судом виконавчого провадження № 51948234 убачається, що постановою державного виконавця від 15.08.2016р. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №523/3447/13-ц.

Під час примусового виконання дії державного виконавця у період з 2016р. по 2022р. були зведені до накладання арештів на кошти, які можливо містяться на рахунках у ПАТ «Універсал Банк», ПАТ «Марфін Банк», ПАТ КБ «Приват Банк», а також інших банківських установах у яких відкриті рахунку на ім`я боржниці.

Коштів на виявлених рахунках боржниці у банківських установах в розмірі, достатньому для задоволення вимог стягувача - недостатньо.

Крім того, постановами державного виконавця від 03.11.2016р. був накладений арешт та оголошений у розшук транспортний засіб марки «Мітсубісі», р/н НОМЕР_1 .

Також, державним виконавцем 14.03.2019р. була отримана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відомостями якої було встановлено, що боржниці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , на яку накладено заборону за іпотечним договором від 01.08.2007р. Крім того, під забороною, накладеною на підстав договорів іпотеки, перебувають земельні ділянки, належні ОСОБА_1 , кадастрові номери: :05:000:0064; :05:000:058; :05:037:0004.

Інші примусові дії у межах виконавчого провадження № 51948234, у період з 2016р. по теперішній час, державним виконавцем не вчинялися.

Водночас, відомостей про те, що ОСОБА_1 з часу відкриття виконавчого провадження та вчинення вказаних вище виконавчих дій була сповіщена про примусове виконання рішення суду, матеріли виконавчого провадження не містять.

З матеріалами виконавчого провадження №51948234 вперше була ознайомлення представник ОСОБА_1 адвокат Сухецька С.М. лише 11.03.2024р.

Також згідно отриманого держаним виконавцем повідомлення від Державної прикордонної служби України від 07.09.2023р. убачається, що боржниця ОСОБА_1 у 2023р. неодноразово перетинала державний кордон України та поверталась на територію України.

Також, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 має двох повнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Окрім цього, ОСОБА_3 народила дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка має вади здоров`я та потребує лікування за межами території України.

Згідно п. 19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язання, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язання за рішенням або погашення заборгованості за рішенням про стягнення періодичних платежів.

За приписами ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (ч.5 ст.441 ЦПК).

Згідно ч.ч. 6-8 ст.441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, серед іншого, у випадку, якщо діють договірні та інші невиконані зобов`язання; а також, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Положеннями ст. 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, тим більш з поважних причин, в даному випадку через обстеження та лікування, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Тобто, застосовуючи ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Застосовуючи викладені вище принципи, суд зауважує, що ОСОБА_1 дійсно має виконувати зобов`язання, покладені на неї судовим рішенням.

Однак, сама по собі наявність невиконаного судового рішення не може бути підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі своєї країни.

Суд вважає, що ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. Тобто, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

На момент звернення до суду з поданням про обмеження в перетині кордону, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Проте, як встановлено судом, обставини ухилення від виконання зобов`язання, на які посилався державний виконавець, об`єктивно не підтверджені наданими матеріалами виконавчого провадження і є по суті припущенням з боку державного виконавця, найменш принаймні того, що ОСОБА_1 з 2016р. не була у встановленому законом порядку сповіщена про відкриття виконавчого провадження.

Також слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Враховуючи зазначене, проаналізувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки судом не встановлено, жодних законодавчих приписів для забезпечення обмеження у виїзді боржниці за межі України, оскільки відсутні докази навмисного, свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду.

Відповідно до практики Верховного суду у постанові № 331/8536/17 від 28.10.2020 року, викладено правову позицію, яка полягає у наступному: «тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконания зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення».

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження с виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § 78-82). Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», $124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельтеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», $35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймі, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга No 23468/02, § 70). Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven und De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Виходячи з аналізу практики висловленої Верховним Судом, ЄСПЛ суд зазначає, що застосований обмежувальний захід відносно ОСОБА_1 поряд з встановленими фактичним обставинами по справі не можна визнати співмірним з переслідуваною легітимною метою, таке обмеження не створює передумов для належного виконання рішення суду.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.441 ЦПК України,

УХВАЛИВ

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп: НОМЕР_2 ) накладене ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.10.2023р. у справі №523/11861/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складення повної ухвали суду.

Повну ухвалу суду складено та підписано 28 червня 2024р.

Суддя