Справа № 309/2292/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 жовтня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цопко Світлана Василівна, на рішення Хустського районного суду від 29 листопада 2023 року (головуючий суддя Орос Я.В.) у справі № 309/2292/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником будинку у АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 09.11.2009.

Згідно з витягом із рішення 14-ї сесії 22-го скликання Стеблівської сільської ради від 26.12.1997 передано, зокрема, ОСОБА_1 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства у АДРЕСА_1 .

Вказував, що відповідач ОСОБА_2 є сусіднім землекористувачем, який проживає у АДРЕСА_2 , порушив межі земельної ділянки позивача, змістивши свою огорожу на земельну ділянку ОСОБА_1 .

Посилався на те, що рішенням узгоджувальної комісії Стеблівської сільської ради від 26.01.2009 було розглянуто земельний спір між ОСОБА_2 , землекористувачем за адресою АДРЕСА_3 та ОСОБА_1 , землекористувачем за адресою АДРЕСА_1 , який розглядався за заявою ОСОБА_2 .

Узгоджувальною комісією з виходом на місце проведено обміри земельних ділянок та в результаті встановлено наступне.

Ширина земельної ділянки ОСОБА_2 біля вулиці становить 21,15 м; ширина земельної ділянки ОСОБА_1 біля вулиці становить 12,8 м. На віддалі 37 м від початку вулиці Гагаріна ширина земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 становить відповідно 22,3 м та 12,4 м. В кінці городів ширина земельної ділянки у ОСОБА_2 становить 22,5 м; у ОСОБА_1 15,0 м.

Згідно планово-картографічних матеріалів 1934 року с. Стеблівка, ширина земельної ділянки ОСОБА_2 біля вулиці становила 20,16 м (11,52 м + 8,64 м). Ширина земельної ділянки ОСОБА_1 біля вулиці становила 14,40 м. На віддалі 30 м від початку вулиці Гагаріна ширина земельних ділянок громадянина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 становила відповідно 21,6 м та 12,9 м; вкінці городів відповідно 21,6 та 15,0 м.

Згідно земельно-кадастрової книги с. Стеблівка за дворогосподарством громадянина ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка площею 0,26 га, а за дворогосподарством громадянина ОСОБА_1 0,20 га. По матеріалах зйомки села, проведеної у 1989 році, фактична площа земельної ділянки громадянина ОСОБА_2 становить 0,30 га, а площа земельної ділянки громадянина ОСОБА_1 0,18 га.

Зазначав, що рішення сільської ради про збільшення присадибної ділянки ОСОБА_2 до 0,30 га відсутнє. Так само відсутнє рішення сесії сільської ради на зменшення присадибної ділянки ОСОБА_1 до 0,18 га.

Узгоджувальна комісія у рішенні від 26.01.2009 дійшла висновку, що підстав для відновлення прав ОСОБА_2 немає; встановлено ширину земельної ділянки ОСОБА_1 біля вулиці 12,9 м; залишено ширину земельної ділянки ОСОБА_2 біля вулиці 21,15 м. На віддалі 30 м від початку АДРЕСА_1 , ширину земельної ділянки ОСОБА_1 встановлено 12,9 м, а ширину земельної ділянки ОСОБА_2 встановлено 21,6 м, згідно матеріалів зйомки 1934 р.

Позивач зазначав, що встановлення відповідачем огорожі на земельній ділянці ОСОБА_1 призводить до зменшення площі його земельної ділянки, створює йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, завдає незручності в обслуговуванні будинку.

Посилаючись на дані обставини, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_2 , усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення суміжної межі між земельними ділянками ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , згідно старих межових знаків та надати доступ до обслуговування будинку.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Хустського районного суду від 29 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не надав належних, допустимих та достатніх доказів на їх обґрунтування. При цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких неможливо встановити відповідні обставини щодо захоплення огорожею земельної ділянки позивача, у зв`язку з чим належним і допустимим доказом щодо відповідних обставин має бути висновок судової експертизи.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення суду подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Зокрема скаржник посилається на рішення узгоджувальної комісії Стеблівської сільської ради від 26.01.2009 та вказує, що встановлення відповідачем ОСОБА_2 огорожі на частині земельної ділянки позивача призводить до зменшення площі земельної ділянки ОСОБА_1 , створює йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, завдає незручності в обслуговуванні будинку, позивач не має доступу до свого будинку позаду нього, не має можливості привести його до ладу.

Позиція інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Адвокат Стець М.І., що діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , подав клопотання, в якому зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зокрема вказував, що у справі відсутні докази на підтвердження порушення прав позивача, створення йому перешкод у користуванні земельною ділянкою відповідачем ОСОБА_2 . Одночасно просив розглянути справу без участі ОСОБА_2 та його представника.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

В судовому засідання апеляційного суду 21 травня 2024 року позивач був присутній та надавав пояснення.

Після оголошення перерви в судовому засіданні, позивач та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`являлись двічі, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Так, представник апелянта подала заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 25.07.2024 у зв`язку з перебуванням у відпустці (а.с.111). Позивач ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 01.10.2024, оскільки не може прибути в судове засідання по сімейним обставинам (а.с.120).

Зважаючи на те, що позиція сторони позивача апеляційному суду відома, оскільки викладена у позовній заяві та у апеляційній скарзі, скарга складена представником апелянта адвокатом Цопко С.В., апелянт був присутній в судовому засіданні апеляційного суду 21.05.2024 та давав пояснення, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їх представників. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали даної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно зі статтею 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 108 ЗК України власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно зі статтею 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 та пункту б ч. 3 ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що рішенням узгоджувальної комісії Стеблівської сільської ради від 26.01.2009 було розглянуто заяву ОСОБА_2 , землекористувачем за адресою АДРЕСА_3 та ОСОБА_1 , землекористувачем за адресою АДРЕСА_1 .

Узгоджувальною комісією з виходом на місце проведено обміри земельних ділянок та в результаті встановлено наступне.

Ширина земельної ділянки ОСОБА_2 біля вулиці становить 21,15 м; ширина земельної ділянки ОСОБА_1 біля вулиці становить 12,8 м. На віддалі 37 м від початку вулиці Гагаріна ширина земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 становить відповідно 22,3 м та 12,4 м. В кінці городів ширина земельної ділянки у ОСОБА_2 становить 22,5 м; у ОСОБА_1 15,0 м.

Згідно планово-картографічних матеріалів 1934 року с. Стеблівка, ширина земельної ділянки ОСОБА_2 біля вулиці становила 20,16 м (11,52 м + 8,64 м). Ширина земельної ділянки ОСОБА_1 біля вулиці становила 14,40 м. На віддалі 30 м від початку вулиці Гагаріна ширина земельних ділянок громадянина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 становила відповідно 21,6 м та 12,9 м; вкінці городів відповідно 21,6 та 15,0 м.

Згідно земельно-кадастрової книги с. Стеблівка за дворогосподарством громадянина ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка площею 0,26 га, а за дворогосподарством громадянина ОСОБА_1 0,20 га. По матеріалах зйомки села, проведеної у 1989 році, фактична площа земельної ділянки громадянина ОСОБА_2 становить 0,30 га, а площа земельної ділянки громадянина ОСОБА_1 0,18 га.

За результатом, комісія дійшла висновку, що підстав для відновлення порушеного права громадянина ОСОБА_2 немає; встановлено ширину земельної ділянки ОСОБА_1 біля вулиці 12,9 м; залишено ширину земельної ділянки ОСОБА_2 біля вулиці 21,15 м. На віддалі 30 м від початку АДРЕСА_1 , ширину земельної ділянки ОСОБА_1 встановлено 12,9 м, а ширину земельної ділянки ОСОБА_2 встановлено 21,6 м, згідно матеріалів зйомки 1934 р (а.с. 17-18).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку у АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 09.11.2009 (а.с. 24-25).

Згідно з витягом із рішення 14-ї сесії 22-го скликання Стеблівської сільської ради від 26.12.1997 передано, зокрема, ОСОБА_1 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства у АДРЕСА_1 (а.с. 8).

За змістом позовної заяви, ОСОБА_1 вказував, що згідно земельно-кадастрової книги с. Стеблівка земельна ділянка, облікована за дворогосподарством позивача, мала становити 0,20 га.

Такі твердження позивача суперечать даним щодо площі земельної ділянки (0,18 га), яка передана йому на підставі рішення Стеблівської сільської ради від 26.12.1997.

При цьому, звертаючись із позовом, ОСОБА_1 не довів факту передачі йому у власність земельної ділянки площею більшою, ніж 0,18 га, не надав доказів, що розміри та конфігурація переданої йому земельної ділянки визначені в натурі, що її сформовано як об`єкт права власності (як об`єкт цивільних прав) відповідно до вимог ст. 79-1 ЗК України, не довів, що відомості про його земельну ділянку внесено до Державного кадастрового реєстру з присвоєнням кадастрового номеру; не надав доказів виникнення у позивача права власності на земельну ділянку чи права постійного користування.

Відповідач ОСОБА_2 є власником домоволодіння у АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.07.2003 (а.с. зворот 38-39, 96).

ОСОБА_2 є сусіднім землекористувачем земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На замовлення ОСОБА_2 , на підставі договору від 07.04.2023 № 415, ФОП ОСОБА_4 розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована у АДРЕСА_2 , площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 35-49).

На підставі цієї технічної документації за заявою ОСОБА_2 у Державному земельному кадастрі здійснено державну реєстрацію земельної ділянки у АДРЕСА_2 , площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0303 (а.с. 50-51).

Згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру від 21.05.2024 № 602023, ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_1 (а.с. 98).

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що сусід ОСОБА_2 , який мешкає у АДРЕСА_2 , встановив свою огорожу на частині земельної ділянки ОСОБА_1 , у зв`язку з чим земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивача зменшилася і становить 0,18 га, а не 0,20 га, натомість земельна ділянка відповідача ОСОБА_2 збільшилася і становить 0,30 га, а не 0,26 га.

Однак позивачем не надано до справи жодних доказів на підтвердження його доводів, що відповідач ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_2 чи є землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_2 , а також не доведено у який спосіб відповідач чинить перешкоди позивачу саме з боку АДРЕСА_2 , та не підтвердив належними й допустимими доказами факту захоплення відповідачем огорожею частини ділянки позивача (як з боку домоволодіння у АДРЕСА_2 , так і з будь якого іншого боку), не довів параметри, площу та конфігурацію такого захоплення.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 316, частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Як зазначалось вище, статтею 391 ЦК України, частинами другою та третьою статті 152 ЗК України, передбачено, що власник майна (земельної ділянки) або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших проявів принципу змагальності у цивільному процесі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивач не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не надав належних, допустимих та достатніх доказів на їх обґрунтування, зокрема, висновку судової експертизи.

Судовою колегією в суді апеляційної інстанції, з метою сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, в судовому засіданні 21.05.2024 було роз`яснено позивачу його право заявити клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Позивач вказав, що має намір подати письмове клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи, у зв`язку з чим в судовому засіданні було оголошено перерву. Проте надалі представник ОСОБА_1 , адвокат Цопко С.В., просила відкласти засідання призначене на 25.07.2024, а в засідання призначене на 01.10.2024 позивач та його представник не з`явилися, відповідного клопотання про призначення експертизи протягом вказаного періоду часу не заявили, висновку експерта на замовлення сторони не надали.

Оцінивши надані позивачем докази, врахувавши їх допустимість і достовірність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів, що відповідач ОСОБА_2 встановив огорожу із захопленням частини земельної ділянки позивача ОСОБА_1 , не довів параметри, площу захоплення, отже не довів, що відповідач створив перешкоди позивачу у користуванні належною йому земельною ділянкою. При цьому позивач не ініціював проведення відповідної експертизи з метою встановлення обставин, на які він посилався, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком, визначеним статтями 12, 81 ЦПК України, не довів факту дійсного порушення його прав відповідачем, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п.1 ч. 1 ст 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цопко Світлана Василівна залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 жовтня 2024 року.

Головуюча:

Судді: