Провадження № 22-ц/812/1763/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 листопада 2024 року м. Миколаїв

справа № 945/1900/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Серебрякової Т.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Веснянської сільської ради, про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником адвокатом Лєбєдєвим Андрієм Сергійовичем, на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 19 вересня 2024 року під головуванням судді Войнарівського М.М., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позивач зазначав, що 22 травня 1998 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Веснянською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області, актовий запис № 17. Від шлюбу мають доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться на спільному утриманні. В період шлюбу за спільні кошти на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 08 серпня 2009 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2018 року шлюб було розірвано. Позивач вказував, що оскільки право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 та між ними існує спір щодо часток спільно набутого під час шлюбу майна, просив визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 адвокат Лєбєдєв А.С. - просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що неповнолітні діти сторін мешкають разом із відповідачкою у спірній квартирі, яка складається з двох кімнат. Звертає увагу, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Представник відповідачки вказує, що позивач не зазначає про свою участь у підтриманні в належному стані спірного майна (в т.ч. оплаті комунальних послуг), не надав доказів про відсутність заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, не погоджуючись з наданим позивачем висновком експерта від 06.09.2021 року, яким визначено вартість спірного майна в розмірі 268 800 грн., відповідачкою був наданий експертний звіт, виготовлений за її замовленням, яким вартість спірного майна визначена у 170 680 грн. Також не погоджується із сумою витрат, понесених позивачем на правничу допомогу.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 06.07.2023 року залучено до участі у справі Службу у справах дітей виконавчого комітету Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області в якості третьої особи.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 вересня 2024 року визнано за ОСОБА_1 право власності на частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1344 грн та витрати на висновок оцінювача у розмірі 1000 грн. У стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що спірне майно було придбане під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності і відповідачка презумпцію спільності майна не спростувала, наявності обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, не довела, а тому майно підлягає поділу у рівних частках.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Лєбєдєв А.С., посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт зазначав, що надана позивачем оцінка спірного майна проведена без огляду цього майна, що призвело до заниження його вартості майна. Також судом не було приділено увагу можливості використання спірного майна і позивачем і відповідачем, не були враховані інтереси неповнолітніх дітей, які проживають у спірному майні. Не було встановлено факту наявності або відсутності спору між сторонами щодо поділу спірного майна, а позивач порушення його прав не довів. Судом не було з`ясовано з якого часу ОСОБА_1 та відповідачка проживають окремо та чи було спірне майно куплене під час саме проживання однією сім`єю чи вже після цього, не вимагалось від позивача надати докази його участі у придбанні спірного нерухомого майна. Апелянт звертав увагу, що судом встановлено факт відсутності заборгованості по аліментам станом на 01 січня 2022 року та не перевірено чи існує така заборгованість на час ухвалення рішення. Також апелянт вказував, що на придбання спірного майна грошові кошти надавались батьками відповідачки, які не були допитані судом у якості свідків та не отримано документальні докази факту зняття ними коштів із особистих рахунків.

Позивач правом на подачу відзиву не скористався.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Коваль О.В. - просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність та недоведеність доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та її представник - адвокат Лєбєдєв А.С., а також представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 , Реєстром підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» адвокатом Лєбєдєвим А.С. та Службою у справах дітей виконавчого комітету Веснянської сільської ради (т. 2 а.с. 191 зв., 195, 196).

ОСОБА_2 про причину неявки до суду не повідомила, клопотань про відкладення судового розгляду від неї не надходило.

Разом із тим на офіційну електронну адресу Миколаївського апеляційного суду надійшов електронний документ, що не був підписаний кваліфікованим електронним підписом, за змістом якого представник відповідачки адвокат Лєбєдєв А.С. просив перенести розгляд справи у зв`язку із неможливістю апелянта та його представника бути присутніми в судовому засіданні.

Приписами статті 372 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За такого, враховуючи належне повідомлення відповідачки та її представника про розгляд справи, неповідомлення ними причини неявки в судове засідання, відсутність доказів поважності причин такої неявки, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності нез`явившихся учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 22 травня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що був зареєстрований Веснянською сільською радою Миколаївського району Миколаївської області, актовий запис № 17. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2018 року шлюб було розірвано (справа № 480/1451/18). Від шлюбу мають неповнолітніх доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із відповідачкою.

В період шлюбу сторін на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Ігнатенко В.С., реєстр. № 2-630, була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., право власності на яку зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та зміна правовідношення (пункти 1 і 6 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 і Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З огляду на викладені положення закону та той факт, що презумпція спільності права власності подружжя Кузнєцових на майно, яке набуте в період шлюбу, та рівності часток подружжя у цьому майні відповідачкою не спростовано, зустрічного позову нею не було заявлено, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін і при її поділі частки сторін у цьому майні є рівними. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачка не довела наявності обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, передбачених частинами другою, третьою ст. 70 СК України.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції правильно визнав за позивачем право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 частину цієї квартири.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Приписами частин першої четвертої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Проте доказів існування істотних обставин, які б давали підстави для відступлення від презумпції рівності часток у спільному майні та збільшення частки відповідачки у цьому майні ОСОБА_2 не було надано.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не перевірено чи існує заборгованість у позивача зі сплати аліментів на час ухвалення рішення, не заслуговують на увагу, оскільки саме на відповідачку покладений обов`язок довести наявність фактів, за яких законом передбачена можливість збільшення її частки у спльному майні, зокрема ухилення позивача від участі в утриманні дитини (дітей) .

До того ж при звернення до суду з даним позовом позивачем була надана довідка розрахунок Головного державного виконавця Центрального ВДВС про відсутність заборгованості по аліментам станом на 01 січня 2022 року (т. 1 а.с. 122).

Також є безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що судом не було з`ясовано з якого часу ОСОБА_1 та відповідачка проживають окремо та чи було спірне майно куплене під час саме проживання однією сім`єю чи вже після цього, не вимагалось від позивача надати докази його участі у придбанні спірного нерухомого майна.

Так, як зазначалось вище, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, покладається на того подружжя, який його спростовує.

Проте відповідачка у відзиві на позов не посилалась на те, що спірна квартира є її особистою власністю та не оспорювала в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказане спірне майно. Не вказувала вона і про те, що на придбання квартири грошові кошти надавались її батьками відповідачки, не заявляла клопотань про надання відповідних доказів. Жодних доказів на підтвердження вказаного відповідачкою не було надано як до суду першої, так і апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує, що позивачем до суду першої інстанції була надана довідка про отримані ним доходи у 2007-2009 роках (т. 1 а.с. 61-63).

За такого вищевказані доводи апеляційної скарги в цій частині колегія судів відхиляє за їх безпідставністю.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив не поділити спірне майно в натурі, а змінити правовідношення, визнавши за ним право власності на 1/2 ідеальної частки у праві на спірну квартиру, а тому посилання апеляційної скарги на те, що судом не було приділено увагу можливості використання спірного майна і позивачем і відповідачем та інтересам неповнолітніх дітей, які проживають у спірному майні, не можуть бути враховані з огляду на предмет даного спору.

З цих же підстав на заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що надана позивачем експертна оцінка спірної квартири є заниженою. До того ж у відзиві на позов, не погоджуючись з наданим позивачем висновком експерта, яким визначено вартість спірного майна у розмірі 268 800 грн., відповідачкою був наданий експертний звіт, виготовлений за її замовленням, яким вартість спірного майна визначена у розмірі 170 680 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до частини першої, пп. 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

За такого судом першої інстанції обгрунтовано стягнуто з відповідачки на користь позивача сплачені останнім судовий збір за позовну заяву в розмірі 1 344 грн. та витрати на висновок оцінювача у розмірі 1 000 грн., відповідно до якого позивач визначав ціну позову.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, то відповідно ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Лєбєдєвим Андрієм Сергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т. В. Серебрякова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 20 листопада 2024 року