У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

"20" листопада 2024 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П., вивчивши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Десятої київської державної нотаріальної контори, про вчинення неправомірних дій нотаріусом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И В :

До Дніпровського районного суду м. Києва 29.10.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Десятої київської державної нотаріальної контори, про вчинення неправомірних дій нотаріусом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, яка 29.10.2024 була передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Як убачається із заявлених позовних вимог, позивач просить суд:

1)визнати протиправним та частково скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом реєстровий номер 4-296 виданий державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори від 22.02.2019 в частині технічних показників;

2)зобов`язати внести зміни та зазначити у свідоцтві про право на спадщину від 22.02.2019, що спадкове майно складається з однокімнатної квартири житловою площею 18,5 кв.м.;

3)судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.07.2003 Чоловська Юлія стала власником 64/100 частини квартири АДРЕСА_1 . Іншою частиною 36/200 володів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності на житло виданого в 2004 році загальною площею 54,8 кв.м. У вересні 2023 року Дніпровський районний суд м. Києва вирішив спір щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження приміщеннями загального користування, чим зобов`язав ОСОБА_5 привести приміщення загального користування, що розташовані на першому поверсі до первинного стану, що існував станом на 31.07.2003, тобто на момент купівлі майна. Для подальшої реалізації даного рішення постав спір, оскільки визначити правильні метражі не можливо через помилку у правовстановлюючому документі відповідача, а саме у свідоцтві про право на спадщину за законом державний нотаріус 10 Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 зазначила, що ОСОБА_7 належить 36/200 (15/100 від бабусі ОСОБА_8 та 15/100 від батька ОСОБА_9 ), яка складається з двох кімнат загальна площа 30,8 кв.м. у тому числі житлова 18,5 кв.м. Однак, нотаріус помилково зазначила невірні дані та видала спадщину більше ніж належало померлим, чим збільшила майно відповідачки, що стало відомо під час судового процесу у 2023 році.

У відповідності до вимог ч.6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України, судом витребувана інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, яка отримана головуючим суддею 19.11.2024.

Вивчивши матеріали поданої позовної заяви на предмет дотримання цивільного процесуального законодавства під час звернення з даною заявою до суду, суд дійшов наступного.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач зазначила про те, що нотаріус помилково зазначила невірні дані та видала спадщину більше, ніж належало померлим, чим збільшила майно відповідачки, відтак остання просить суд частково скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом та внести зміни до зазначеного свідоцтва.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину передбачено статтею 1300 ЦК України.

Так, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являться інші спадкоємці.

У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним.

У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією.

Також, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце тоді, коли відсутня згода спадкоємців на внесення таких змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку.

За таких обставин, передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців.

Згідно з пунктом 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 № 3253/5, у разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів. Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

У той же час, з позовної заяви не встановлено про те, що у позивача відсутня можливість внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, шляхом звернення до нотаріуса у досудовому порядку, або ж відсутня згода іншого спадкоємця для внесення змін до свідоцтва, що спричинена помилкою нотаріуса, як стверджує позивач, що зумовлює зверненню до суду із такими вимогами.

При цьому, в частині визнання недійсним свідоцтва суд звертає увагу позивача на те, що згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно з частиною четвертою статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

У Рекомендації № R(86) Комітету міністрів державам-членам Ради Європи від 16 вересня 1986 року стосовно заходів із недопущення і скорочення надмірного робочого навантаження на суди пропонується сприяти примиренню сторін як поза судовою системою, так і до або під час судового розгляду (передбачати, разом із відповідними стимулами, процедури примирення до судового провадження або інші способи врегулювання спорів поза рамками судового провадження), а також визначити органи поза судовою системою, до яких сторони зможуть звертатися для розв`язання позовних спорів на невеликі суми і в питаннях деяких конкретних галузей права.

Виходячи з аналізу викладених норм та практики Верховного Суду (постанова від 26 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.002643), досудове врегулювання спору - це вчинення сукупності дій, за допомогою яких юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків.

Убачається, що у матеріалах позовної заяви відсутні будь-які докази щодо звернення позивача до відповідачів з метою врегулювання спору у досудовому порядку у межах заявлених позовних вимог, тобто відсутні докази досудового врегулювання спору, оскільки за предметом спору у даній справі такі заходи досудового врегулювання спору є обов`язковими, відтак звернення до суду із цією позовною заявою є передчасним.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України заява повертається у випадках, коли: до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Десятої київської державної нотаріальної контори, про вчинення неправомірних дій нотаріусом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Згідно із ч. 7 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 185, 353, 354 ЦПК України, суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Десятої київської державної нотаріальної контори, про вчинення неправомірних дій нотаріусом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину - вважати такою, що не подана, та повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: