Справа № 509/2390/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представниці позивачки ОСОБА_1 адвоката Шараг О.В.

відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Боднарука М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини земельної ділянки та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ :

3 травня 2024 р., представниця ОСОБА_1 адвокат Шараг О.В. звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, провести поділ в натурі земельної ділянки площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :02:007:0110, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , шляхом виділення у власність з визначенням права власності в рівних частках, по 1/2 частці позивачці та відповідачці, припинивши право спільної часткової власності на спірну ділянку, шляхом виділу їх у самостійні об?єкти приватної власності, стягнувши з відповідачки судові витрати, пов?язані з розглядом справи : судовий збір у сумі 5030,23 грн. та витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 20074,32 грн., мотивуючи це придбанням спірної земельної ділянки обома сторонами (донькою та матір?ю) в рівних частках кожна за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12.09.2005 р. (реєстр. № 843) у ОСОБА_3 , з приводу володіння та користування якою, між позивачкою та відповідачкою постійно виникають сварки та суперечки, які вже були предметом розгляду іншої цивільної справи, вказуючи, що в порушення прав позивачки, її матір?ю (відповідачкою) на спірній ділянці було самовільно побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що створює перешкоди у володінні та користуванні позивачкою своєю частиною спірної земельної ділянки, про що неодноразово заявлялось останньою відповідачці з проханням добровільного поділу спірної землі, на що вона не погоджувалась, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

В судовому засіданні представниця позивачки повністю підтримала позов ОСОБА_1 , який просила задовольнити з урахуванням висновків експерта судової земельно-технічної експертизи ОНДІСЕ № 23-4964 від 25.09.2023 р. в частині визначення варіанта (виділу) поділу земельної ділянки, площею 0,0500 га. № 2, на який претендує позивачка ОСОБА_1 , а варіант поділу земельної ділянки, площею 0,0500 га. під № 1 у схемі поділу землі, просила виділити відповідачці ОСОБА_2 .

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Боднарук М.М. в судовому засіданні позов визнали в частині поділу земельної ділянки, погодившись на виділення ОСОБА_2 . запропонованого експертом ОНДІСЕ у висновку судової земельно-технічної експертизи ОНДІСЕ № 23-4964 від 25.09.2023 р. земельної ділянки, площею 0,0500 га., позначеної на схемі під № 1. Однак, просили суд, відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з неї на користь позивачки судових витрат, пов?язаних з розглядом справи : судового збору у сумі 5030,23 грн. та витрат на проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 20074,32 грн., мотивуючи тим, що ОСОБА_2 неодноразово пропонувала позивачці ОСОБА_1 в добровільному порядку поділити спірну землю за таким самим варіантом, як запропонував судовий експерт, на що остання категорично відмовлялась, побоюючись обману з боку матері (відповідачки), а тому на думку відповідачки та її представника відсутні правові підстави для стягнення з неї вищевказаних судових витрат, так як у випадку згоди позивачки на запропонований нею варіант поділу спірної землі, позивачка не звернулась би до суду з даним позовом і не несла ніяких судових витрат.

Заслухавши думку представників сторін, а також особисто відповідачу, дослідивши матеріали справи, зокрема висновок судової земельно-технічної експертизи ОНДІСЕ № 23-4964 від 25.09.2023 р., суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб?єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно із ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Відповідно до приписів ст. 358 ЦК України - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України).

Відповідно до умов ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно із ст. 367 ЦК України - майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Стаття 370 ЦК України передбачає - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.

Частина 5 статті 89 ЗК України передбачає, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до роз?яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У судовому засіданні встановлено і підтверджено представниками сторін і відповідачкою, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.09.2005 р. (реєстр. № 843), ОСОБА_4 діючий на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 02.09.2005 р. (реєстр. № 1489), діючи від імені ОСОБА_3 (продавець) продав, а позивачка ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (покупці) придбали у власність в річних частках кожна належну продавцю на праві власності земельну ділянку, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :02:007:0110, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 62,64,65,119-120).

В подальшому, після того, як вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки був зареєстрований Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 03.10.2005 р., ОСОБА_6 , яка після одруження 16.07.2014 р., змінила своє дівоче прізвище на « ОСОБА_7 » - зареєструвала своє право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :02:007:0110, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 168977657 від 03.06.2019 р. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна : 237, номер запису про право власності : 31827229) (а.с. 13,64,115).

З пояснень представників сторін та відповідачки вбачається, що між сторонами провадження (донькою та маті?ю) склались непрості і напружені сімейні відносини, в тому числі з приводу володіння та користування спірною земельною ділянкою у виді постійно виникаючих сварок та суперечок, які вже були предметом розгляду іншої цивільної справи щодо усунення перешкод у користуванні майном.

Представниця позивачки зазначає, що в порушення прав позивачки, ОСОБА_1 її матір?ю (відповідачкою) на спірній ділянці було самовільно побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, проти чого не заперечувала відповідачка, що створює перешкоди у володінні та користуванні позивачкою своєю частиною спірної земельної ділянки, яка не виділена в натурі, про що нею неодноразово заявлялось відповідачці з проханням добровільного поділу спірної землі, на що вона не погоджувалась з різних підстав, що змусило позивачку звернутися до суду з даним позовом, що частково було підтверджено відповідачкою зі своєю версією подій, які полягають в тому, що саме позивачка уникала можливості добровільного поділу спірної земельної ділянки по запропонованому нею варіанту поділу землі розробленого відповідним спеціалістом під приводом можливої омани з її боку під час нотаріально посвідченого поділу землі, який пропонувала відповідачка (а.с. 67).

Судом не беруться до уваги причини, з яких сторони в добровільному порядку не виявили бажання добровільно поділити придбану ними в рівних частках землю, з огляду на підтверджений представниками сторін факт неприязних стосунків між донькою та матір?ю, в тому числі з приводу володіння, користування та розпорядження спірною землею, на одній з частин якої, відповідачкою був самовільно побудований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що вона підтвердила в судовому засіданні.

Так, ухвалою суду від 12.09.2023 р. було задоволено клопотання позивачки про призначення судової земельно-технічної експертизи, проведення якої було доручено ОНДІСЕ з певними питаннями : 1. Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів поділу в натурі земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, яка має кадастровий номер :02:007:0110 та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що є у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з врахуванням належності кожній стороні її частини ? ; 2 Які можливі варіанти поділу в натурі земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, яка має кадастровий номер :02:007:0110 та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що є у спільній частковій власност ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з врахуванням належності кожній стороні її частини? Оплату за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 , з попередженням її про наслідки від ухилення від участі в експертизі, ненадання правовстановлюючих документів та у доступі на нерухоме майно, а також у разі відмови в оплаті вартості експертизи у відповідності до ст. 109 ЦПК України (а.с. 95-97).

15.04.2024 р. на електронну адресу суду було надіслано висновок судової земельно-технічної експертизи № 23-4964 від 25.09.2023 р. з додатками та схемою поділу, в якому експерт дійшов висновку про один, найбільш доцільний варіант поділу спірної земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :02:007:0110, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , пропонуючи виділити одному співвласнику земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0500 га, від т. 1 до т. 2 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 2 до т. 3 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 3 до т. 4 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 4 до т. 1 відрізок, довжиною 40,01 м. (площа надлишку земельної ділянки становить 0,0011 га, недоїмки 0,0034 га); іншому співвласнику виділити земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,0500 га, від т. 1 до т. 4 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 4 до т. 5 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 5 до т. 6 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 6 до т. 1 відрізок, довжиною 12,5 м. (площа надлишку земельної ділянки становить 0,0019 га, недоїмки 0,0022 га) (а.с. 129-142).

В судовому засіданні представниця позивачки, з урахуванням висновків експерта судової земельно-технічної експертизи ОНДІСЕ № 23-4964 від 25.09.2023 р. наполягала на виділенні ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0500 га. позначеної експертом № 2, а варіант поділу земельної ділянки, площею 0,0500 га. під № 1 у схемі поділу землі, просила виділити відповідачці ОСОБА_2 , з чим погодилась остання, враховуючи розташування на вказаній частині земельної ділянки самочинно побудованого нею житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що є на думку суду логічним і законним, беручи доуваги рівність кожної частки сторін, запропонованих для виділу в натурі кожній стороні.

З вказаними доводами погоджується суд, а тому позов в частині виділу в натурі зі спірної землі, загальною площею 0,1000 га у власність кожної сторони по 0,0500 га. з припиненням на неї права спільної часткової власності з визначенням лінії розподілу, що відокремлює земельні ділянки співвласників по вищевказаному єдиному варіанту поділу між сторонами, узгодженого сторонами з вищевказаними варіантами, де співвласник № 1 ОСОБА_2 , співвласник № 2 ОСОБА_1 .

Щодо відшкодування судових витрат, пов?язаних з розглядом справи.

На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи повне задоволення позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивачки документально підтверджені витрати на оплату судового збору за розгляд справи судом у сумі 5030,23 грн. (1073,60 грн. + 3956,63 грн.) (а.с. 12,55).

Відшкодування витрат за проведення експертизи - не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Тож сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23).

Велика Палата ВС зазначила, що, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд ураховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (особливо, якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ) - не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже не є такою, що відповідає принципу верховенства права.

Місцевий суд урахував зазначені висновки експертизи як доказ під час розгляду справи та ухвалення судового рішення, з чим погодився суд апеляційної інстанції.

ВП ВС погодилася з висновком судів попередніх інстанцій про те, що витрати, здійснені позивачем за проведення комплексної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної експертизи та додаткової будівельно-технічної експертизи, є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані з розглядом справи і підлягають відшкодуванню.

В даному випадку, позивачкою ОСОБА_1 , чиє клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи було задоволено вищевказаною ухвалою суду від 12.09.2023 р. була в повному обсязі сплачена вартість проведення вказаної експертизи, проведеної ОНДІСЕ, що підтверджується Актом здачі-приймання висновку експерта № 23-4964 та Актом попереднього розрахунку вартості виконання висновку експерта № 23-4964 на суму 20074,32 грн., згідно якого, вказані кошти були сплачені ОСОБА_1 наперед (а.с. 126).

Враховуючи вищевикладене, а також факт того, що вказаний експертний висновок, експерт по якому попереджався про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України - був покладений в основу даного рішення суду, як належний доказ, суд вважає, що вказані судові витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи в сумі 20074,32 грн. - безпосередньо пов`язані з розглядом даної справи, стосуються предметом спору, а тому підлягають відшкодуванню повністю за рахунок відповідачки з підстав, описаних вище.

Доводи представника відповідачки щодо невизнання вказаних судових витрат, такими, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки з тих підстав, що експерт майже повторив її власний варіант поділу спірної землі, який вона пропонувала позивачці, суд до уваги не приймає, адже в основу рішення, суд кладе саме висновок судового експерта, з яким погодилась відповідачка.

Керуючись ст.ст. Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 355-358,361,364,367,368,370,372 ЦК України, ст. ст.ст. 87-89,125,126 ЗК України, суд, ЄКПЛ, Рішеннями ЄСПЛ, суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини земельної ділянки та визнання права власності задовольнити ;

2.Виділити у власність ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_4 ) по 1/2 частці земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :02:007:0110, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , припинивши на неї право спільної часткової власності, а саме : у власність ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_4 ) виділити земельну ділянку, площею 0,0500 га, позначеної на графічній схемі поділу землі під № 1 : від т. 1 до т. 2 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 2 до т. 3 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 3 до т. 4 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 4 до т. 1 відрізок, довжиною 40,01 м. (площа надлишку земельної ділянки становить 0,0011 га, недоїмки 0,0034 га); у власність ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_3 ) виділити земельну ділянку, площею 0,0500 га, позначеної на схемі поділу землі під № 2 : від т. 1 до т. 4 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 4 до т. 5 відрізок, довжиною 12,5 м. ; від т. 5 до т. 6 відрізок, довжиною 40,01 м. ; від т. 6 до т. 1 відрізок, довжиною 12,5 м. (площа надлишку земельної ділянки становить 0,0019 га, недоїмки 0,0022 га) ;

3.Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 5030,23 грн. та вартість проведення судової земельно-технічної експертизи 20074,32 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 19.11.2024 р.

Суддя Гандзій Д.М.