У Х В А Л А

05 липня 2024 р.Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Венгрин О.О.,

розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Калачик Н.М. про забезпечення позову у цивільній справі №127/20078/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі органу опіки і піклування Агрономічної сільської ради, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

В провадженні суду знаходиться цивільна справа №127/20078/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі органу опіки і піклування Агрономічної сільської ради, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 відносно трьох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Калачик Н.М. подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі території України, в тому числі перетину державного кордону, ОСОБА_2 , разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до набрання рішенням суду у справі законної сили, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до вивезення відповідачем ОСОБА_2 неповнолітніх дітей за кордон поза їх волею та без згоди позивача батька ОСОБА_1 , що може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у справі.

Згідно ст. 149 ч. 2 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У ст. 160 ч. 2, 3 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

У ст. 12 ч. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні встановлено, що свобода пересування обмежується щодо: осіб, до яких відповідно до процесуального законодавства застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у виді громадських робіт, виправних робіт, пробаційного нагляду, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, та осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, яким заборонено виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; осіб, які звернулися за наданням їм статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України; осіб, яких призвано на дійсну строкову службу до Збройних Сил України та інших, утворених відповідно до законів України, військових формувань; іноземців, які перебувають у складі військових іноземних підрозділів і які мають статус військового.

За змістом п. 2 абз. 13 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 р. в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022 р. о 05-30 год. Указом Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні №271/2024 від 06.05.2024 р. воєнний стан в Україні продовжено з 14.05.2024 р. строком на 90 діб.

У постанові Верховного Суду від 12.06.2023 (справа №748/1575/22) зафіксовано правову позицію, згідно якої відсутні законні підстави для заборони виїзду малолітньої дитини за межі України без згоди батька, якщо позивач не довів створення відповідачем реальної загрози неправомірного вивезення дитини. В ході розгляду справи батько має спростувати презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дитини для наявності підстав для ухвалення судом рішення про заборону виїзду малолітньої дитини за межі України без згоди батька.

З постанови Верховного Суду від 14.06.2023 (справа №760/31518/21) вбачається, що суд виходив з того, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.

Предметом позову у цивільній справі №127/20078/24 є позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав. Заборона виїзду за межі України відповідача виходить за межі предмета позову. Більше того, в заяві про забезпечення позову зазначається, що (далі цитати) ОСОБА_2 повністю самоусунулась від виховання та піклування над дітьми, зовсім не переймається їх долею; не бере участі у житті дітей з моменту її повернення на територію України; не цікавиться про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя; ухиляється від виховання дітей, не бере участі у фінансовому забезпеченні і життєвих потребах; жодного разу з моменту повернення дітей в Україну не зявлялася за місцем їх проживання щоб провідати їх, повністю ігнорує батьківські обовязки; за останній рік жодного разу не виявила бажання дізнатись, як і в яких умовах зростають діти; жодного разу не відвідувала гуртки, секції та навчальні заклади, в яких займаються діти.

Отже, клопотання про забезпечення позову є необгрунтованим, таким, що виходить за межі предмета позову, тому в його задоволенні потрібно відмовити.

Керуючись ст. 160 ч. ч. 2, 3 СК України,

ст.ст. 2, 12 ч. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні,

п. 2 абз. 13 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995,

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 р.,

ст.ст. 149-153 ЦПК України,

у х в а л и л а:

Відмовити в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Калачик Н.М. про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі території України, в тому числі перетину державного кордону, ОСОБА_2 , разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її складення до Вінницького апеляційного суду.

Повна ухвала виготовлена 05.07.2024.

Суддя О.О. Венгрин