05.12.2024 Справа № 367/6550/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05 грудня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Баличевої М.Б., секретаря Василенко Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгорода в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки,-

ВСТАНОВИВ:

24.08.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до ПП «Автомагістраль» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, в якому просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсаційних виплат та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 16 серпня 2023 року по день подачі позову до суду (15 серпня 2023 року) в розмірі 220 460 грн 49 коп.

Позовні вимоги мотивував тим, що при його звільненні з посади водія автотранспортних засобів відділу головного механіка приватного товариства «Автомагістраль», виплату всіх належним йому сум, всупереч ст. 116 КЗпП України, підприємством не здійснено.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28.08.2023 року вказану позовну заяву направлено до Вишгородського районного суду Київської області за підсудністю.

27.09.2023 року матеріали вказаної позовної заяви надійшли на адресу Вишгородського районного суду Київської області.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.10.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано термін для усунення недоліків.

01.11.2023 року на виконання вимог вищезазначеної ухвали позивачем подана уточнена позовна заява про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.11.2023 року відкрито спрощене позовне провадження по справі, призначено справу по розгляду по суті.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 8 січня 2024 року провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2024 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 8 січня 2024 року в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки скасувано, справу направлено в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

16.05.2024 року вказана справа надійшла на адресу Вишгородського районного суду Київської області.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.05.2024 року прийнято до свого провадження позовну заяву та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.11.2024 року витребувано у Приватного підприємства «Автомагістраль» довідку про заборгованість по заробітній платі (включаючи заробітну плату по ст.ст. 106, 107 КЗпП за роботу в понаднормовий час, у вихідні, святкові дні) та компенсації за невикористані дні відпустки, яка належить до виплати ОСОБА_1 як водію автотранспортних засобів відділу головного механіка та довідку про середню заробітну плату останні 12 відпрацьованих місяців з 01.05.2021 року по день його звільнення 15.11.2022 року включно, із зазначенням кількості відпрацьованих робочих днів за кожен місяць.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали представником відповідача 21.11.2024 року через канцелярію суду подано додаткові пояснення щодо обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 та щодо надання витребуваних судом документів.

Позивач в судове засідання не з`явився, 17.07.2024 року через канцелярію суду подав пояснення, в якій вказав, що Відповідач у день звільнення позивача (15.11.2022 року) не здійснив виплату належних позивачу до виплати розрахункових коштів, які складаються із компенсації за невикористані дні відпустки за весь період роботи, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. ПП «Автомагістраль» розрахувало заборгованість по заробітній платі, що становить 28 374 грн 18 коп. (64 785 грн 82 коп. - дохід за вирахуванням утримань за період з 1.01.2022 по 15.11.2022 року, 36 411 грн 64 коп. - виплачено за вказаний період), водночас підприємство не розрахувало та не виплатило заборгованість компенсації за невикористані дні відпустки за весь період роботи працівника. Трудовий договір з працівником ПП «Автомагістраль» уклала 08.05.2018 р., а 15.11.2022 працівник звільнився за власним бажанням. Працівник відпрацював повні три роки, а саме 12 місяців у 2019 році, 12 місяців у 2020 році і 12 місяців у 2021 році. У 2018 році відпрацьовано 8 місяців, а в 2022 році відпрацьовано фактично 4 місяці у зв`язку з воєнним станом на території України. І за весь цей період працівник не використовував свій законний відпочинок, а саме щорічну відпустку в обсязі 24 календарні дні кожного відпрацьованого року. За весь період роботи було оформлено лише 10 днів відпустки. За всі інші дні невикористаної відпустки накопилася компенсація за невикористані дні відпустки, яка виплачується роботодавцем в день звільнення, чого роботодавцем не було виконано. За три повні роки роботи (2019-2021 рр.) у позивача ОСОБА_1 накопилося вже 24*3=72 дні відпустки, а за 2018 також певна кількість днів. На підставі викладеного, просив задовольнити в повному обсязі позовні вимоги про стягнення заборгованості щодо компенсації за невикористані дні відпустки.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, 05.12.2024 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі. 05.07.2024 року через систему «Електронний суд» подав заяву про закриття провадження у справ за відсутності предмета спору, в якій зазначив, що ПП "Автомагістраль" виплатило весь борг позивачеві та жодних боргів перед ним не обліковує, а відтак вимоги в частині стягнення заробітної плати чи то компенсації відпустки чи ще будь-які вимоги позивача є безпідставними та необгрунтованими. Крім того, 07.08.2024 року через канцелярію суду подав додаткові пояснення щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , в яких зазначив, що посилання позивача про те, що він за роки роботи на підприємстві мав лише 10 діб відпустки є неправдивими і не заслуговують на увагу, оскільки такі посилання спростовуються особовою карткою працівника, з якої видно, що він призначений на посаду водія автотранспортних засобі відділу головного механіка 09.05.2018 року. За період 2018-2019 років він мав 10 календарних днів основної відпустки з 01.03.2019 року по 11.03.2019 року. За період 2018-2019 р. мав 14 календарних днів основної відпустки з 01.03.2020 року по 15.03.2020 року. За період 2019-2020 років ОСОБА_1 мав 24 календарних днів основної відпустки з 02.01.2021 року по 26.01.25021 року та ще 5 днів відпустки з 27.01.2021 року по 31.01.2021 року. Таким чином ОСОБА_1 за період роботи мав 53 дні відпустки, у той час як за весь період роботи йому було нараховано 101 день відпустки. Відтак компенсація відпустки була виплачена за 48 календарних днів у сумі 25 792,58 грн. (це чиста сума після відрахування податків і зборів). Більше того, під час звільнення, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив вказані вище розрахунки та відомості, що свідчить про безпідставність його вимог. Не заслуговують на увагу суду і посилання, що не надано довідок розрахунків за попередні роки, оскільки борг був наявний лише у 2022 році під час та після окупації території підприємства, а компенсація відпустки нараховується лише при звільненні та її не могло бути нараховано у попередні роки. Повідомили, що надати копії заяв та наказів не мають можливості, оскільки значна частина була втрачена чи знищена внаслідок окупації і відновити її у повній мірі не вдалося.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.12.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника про закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 від 10 червня 1981 року ОСОБА_1 прийнято на посаду водія автотранспортних засобів відділу головного механіка ПП «Автомагістраль» відповідно до наказу №160 від 08 травня 2018 року. Згідно наказу №654 від 15 листопада 2022 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.7).

З довідки №А-00000404 від 23 листопада 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працював в ПП «Автомагістраль» з 09 травня 2018 по 14 листопада 2022 року на посаді водія автотранспортних засобів і заборгованість по заробітній платі останнього становить 28 374 грн. 18 коп. (64 785 грн. 82 коп. дохід за вирахуванням утримань за період з 01 січня 2022 по 15 листопада 2022 року, 36 411 грн. 64 коп. виплачено за вказаний період) (а.с. 62).

Разом з тим встановлено, що згідно відомості виплати з/плати за лютий-вересень 2022 року заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки ПП «Автомагістраль» перед ОСОБА_1 в розмірі 28 374 грн. 18 коп. (а.с. 77), яка 27.12.2023 року була погашена, що підтверджується платіжною інструкцією №11955 (а.с. 78).

Згідно особової картки працівника ОСОБА_1 видно, що він призначений на посаду водія автотранспортних засобі відділу головного механіка 09.05.2018 року. За період 2018-2019 років він мав 10 календарних днів основної відпустки з 01.03.2019 року по 11.03.2019 року згідно Наказу № 276/4. За період 2018-2019 р. мав 14 календарних днів основної відпустки з 01.03.2020 року по 15.03.2020 року згідно Наказу № 164. За період 2019-2020 років ОСОБА_1 мав 24 календарних днів основної відпустки з 02.01.2021 року по 26.01.25021 року та ще 5 днів відпустки з 27.01.2021 року по 31.01.2021 року згідно Наказу № 37 (а.с. 188-189).

З Довідки ПП «Автомагістраль» № 1667 від 12.11.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу головного механіка з 09.05.2018 року (згідно Наказу на прийняття № 160 від 08.05.25018 р.) по 15.11.2022 р. (згідно Наказу на звільнення № 654 від 15.11.2022 р.). При звільненні ОСОБА_1 було нараховано компенсації 48 календарних днів невикористаної відпустки, із них 37 календарних днів за період роботи з 01.05.2021 р. по 15.11.2022 р. інші 11 календарних днів залишки невикористаної відпустки минулих періодів.

З Довідки ПП «Автомагістраль» № 1668 від 12.11.2024 року вбачається, що нарахований дохід ОСОБА_1 за період з 01.05.2021 р. по 15.11.2022 р.: 293 948,00 грн. Сума ПДФО за період з 01.05.2021 р. по 15.11.2022 р.: 52 910,64 грн. Дохід для військового збору за період з 01.05.2021 р. по 15.11.2022 р.: 4 409,23 грн. Виплачено за період з 01.05.2021 р. по 15.11.2022 р.: 236 628,13 грн. дохід за вирахуванням утримань за період з 01.05.2021 р. по 15.11.2022 р.: 236 628,13 грн. Середньоденний дохід на момент звільнення працівника згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р. становить 667,51 грн.

Матеріали справи містять розрахунку при звільнення № А-00000569 від 15.11.2022 року.

Так, статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата (робота у вихідні і святкові дні), вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Статтею 106 КЗпП передбачено оплату роботи в надурочний час у подвійному розмірі. За погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.

Відповідно до ст. 107 КЗпП робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

У Постанові Великої Палати ВС від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначено, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність, яка передбаченастаттею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Частиною першою, четвертою статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КЗпП України та ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної та додаткової щорічної відпустки, тільки у разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

За дні невикористаної щорічної основної відпустки позивач має право в порядку 116 КЗпП України отримати компенсацію, визначення розміру якої потребує встановлення моєї середньомісячної заробітної плати.

За висновками Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, на який посилається позивач, та який застосовується у випадках, зокрема, надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 Порядку.

За приписами абз. 3-5 п. 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до ст. 95 КЗпП України, розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений статтею 116 КЗпП України строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ч.ч.1,3 ст.89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За положеннями частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з особової картки працівника ОСОБА_1 за період роботи (з 09.05.2018 по 15.11.2022 роки) мав 53 дні відпустки (з 01.03.2019 по 11.03.2019 р., з 01.03.2020 по 15.03.2020 р., з 02.01.2021 по 26.01.2021 р., з 27.01.2021 по 31.01.2021 р.), у той час як за весь період роботи йому було нараховано 101 день відпустки. Відтак компенсація відпустки має бути виплачена за 48 календарних днів (37 календарних днів за період роботи з 01.05.2021 р. по 15.11.2022 р., інші 11 календарних днів залишки невикористаної відпустки минулих періодів). Отже розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки складає 48 календарних днів (кількість днів невикористаної відпустки) помножено на розмір середнього заробітку (667,51 грн), який працівник має на час її проведення: 48х 667,51 =32 040,48 грн.( без врахування податків та інших обов`язкових платежів.). Згідно довідки №А-00000404 від 23.11.2023 року, вихідний №1668 від 12.11.2024 року, відображені суми виплачених коштів та доходу позивача за вирахуванням утримань, є однаковими, що свідчить про повну сплату заробітної плати позивачеві та відсутність заборгованості станом на 05.12.2024 року.

Інших доказів на підтвердження порушеного права позивачем не подано та не підтверджено. Позивачем до матеріалів справи не долучено жодного письмового доказу, який би вказував на те, що відповідачем нарахована, але не була виплачена заробітна плата при звільненні.

З огляду на наведене, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність обставин, викладених у позовній заяві, які мають значення для справи і на які він посилається, як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 259, 265, 268, 279, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10.12.2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 25 червня 2002 року Олевським РВ УМВС України в житомирській області, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне підприємство «Автомагістраль», , знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Синяк, вул. Київська, 68.

Суддя М.Б. Баличева