Дата документу 13.11.2024 Справа № 316/1563/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №316/1563/20 Головуючий у 1 інстанції Куценко М.О.
Провадження № 22-ц/807/2116/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», про визнання незаконним наказу від 21.04.2020 року № 125-з, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП "ЗАЕС".

ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Вишнякової І.О. 10.07.2020 уточнив позовні вимоги.

В обґрунтування вимог позову зазначає, що з 15.01.2015він обіймав посаду начальника аналітично-правового відділу юридичного управління ВП "ЗАЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом".

28.12.2019 видано наказ генерального директора ВП "ЗАЕС" №1661 "Про зміну організаційних структур ЮУ, ВЗПК та зміну штатного розпису ВЗПК", відповідно до п.2.3 якого з організаційної структури ЮУ виключено аналітично-правовий відділ, який за посадою, як начальнику аналітично-правового відділу, був йому підпорядкований.

10.02.2020 він був ознайомлений з наказом генерального директора ВП "ЗАЕС" від 31.01.2020 №148 "Про внесення змін до штатного розпису ВП "ЗАЕС" (ЮУ)", згідно п.1 якого, введено новий штатний розпис юридичного управління ВП "ЗАЕС", який не передбачав посаду начальника аналітично-правового відділу юридичного управління, яку він обіймав на момент підписання наказу.

Пунктом 2.3 зазначеного наказу, головному юрисконсульту начальнику ЮУ, у термін до 05.02.2020, необхідно було запропонувати переведення працівників ЮУ, з урахуванням їх освіти, кваліфікації та досвіду роботи на посади нового штатного розпису ЮУ. Натомість, лише 17.02.2020, не зважаючи на те, що у новий штатний розпис юридичного управління введено посади рівнозначні посаді, яку він займав, йому було запропоновано посаду юрисконсульта 2 категорії відділу договірної роботи та правового захисту майнових інтересів юридичного управління ВП "ЗАЕС", яка на думку позивача, не відповідала його досвіду роботи, продуктивності праці та більш високій кваліфікації. В той же час адміністрацією ВП "ЗАЕС" було здійснено переведення працівників юридичного управління ВП ЗАЕС з посад юрисконсульта 2 категорії на юристконсульта 1 категорії, а також переведення менш кваліфікованих працівників нижчої ланки на керівні посади більш високої кваліфікації у юридичному управлінні не враховуючи продуктивності праці та кваліфікації працівниківякі займали керівні посади більш високої кваліфікації. При цьому, посади більш високої кваліфікації в новому штатному розписі юридичного управління йому жодного разу запропоновані не були.

21.02.2020 його було ознайомлено з попередженням про скорочення посади начальника аналітично-правового відділу та того ж дня його було ознайомлено з актом пропозицій варіантів працевлаштування, що містив перелік відповідних посад, які не відповідали ні його професії, ні досвіду роботи, ні продуктивності праці.

Наказом генерального директора ВП ЗАЕС від 21.04.2020 №125-з його звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, який вважає незаконним, вказуючи, що це звільнення відбулось з порушенням вимог законодавства, зокрема, полягає у тому, що відповідачем не були запропоновані йому всі наявні вакансії протягом усього періоду та існували на день звільнення, які відповідають його професії, кваліфікації, досвіду роботи та від яких останній відмовився, тим самим не виконавши визначеніКЗпП України зобов`язання.А отже він підлягає поновленню на роботі.

Крім того, позивач вважає, що одночасно з питанням про поновлення на роботі необхідним є вирішення і питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначаючи на те, що його середня заробітна плата за період з 01.02.2020 по 21.03.2020 складає 38749,12 грн., що підтверджується довідкою №143 від 22.04.2020, у якій також вказано, що середньоденна заробітна плата за вказаний період склала 1890,20 грн. (т.1 а.с.128-134).

Просив суд:

- визнати незаконним наказ генерального директора ВП "ЗАЕС №125-з від 21.04.2020"Про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління ВП "ЗАЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом";

- стягнути з ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП "ЗАЕС" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 858 150 гривень 80 копійок;

- стягнути з ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі ВП "Запорізька АЕС" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним наказ генерального директора ВП «ЗАЕС» №125-з від 21.04.2020 «Про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату ОСОБА_1 »

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь ОСОБА_1 - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 (включно) в загальній сумі 858150 (вісімсот п`ятдесят вісім тисяч сто п`ятдесят) гривень 80 копійок, утримавши з неї усі необхідні податки та збори.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині: поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», а також стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь ОСОБА_1 - середнього заробітку за час вимушеного прогулу але не більше ніж в розмірі заробітної плати за один місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» 18.03.2022 року подало апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 лютого 2023 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року у цій справі залишено без руху. Надано скаржнику строк терміном який не може перевищувати десять днів з дня вручення копії ухвали суду для надання до Запорізького апеляційного суду копії документів, що підтверджують повноваження ОСОБА_2 представляти інтереси ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» в Запорізькому апеляційному судді та підписувати апеляційну скаргу. Роз`яснено, що у випадку невиконання зазначених вимог у встановлений строк апеляційна скарга буде визнана неподаною та повернута скаржнику відповідно до вимог, ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція», про визнання незаконним наказу від 21.04.2020 року № 125-з, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» 22.05.2023 року подало касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2024 року скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 березня 2023 року, справу передано для продовження розгляду до суду апеляційного суду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано правові позиції викладені в постановах Верховного Суду; окрім цього, зазначають про відсутність у відповідача обов`язку запропонувати позивачу всі наявні у ДП «НАЕК «Енергоатом» вакантні посади, що в свою чергу спростовує твердження щодо недотримання порядку звільнення позивача.

13 листопада 2024 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Окрім цього, відзив на апеляційну скаргу містить клопотання про здійснення розподілу судових витрат, з зазначенням, що позивач очікує понести судові витрати пов`язані з отриманням правової допомоги у розмірі 6 500,00 гривень.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №31-п від 15.01.2015 позивача ОСОБА_1 переведено на посадуначальника аналітично-правового відділу юридичного управління ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Відповідно до Наказу генерального директора ВП «ЗАЕС» №125-з від 21.04.2020 ОСОБА_1 (позивача у справі) звільнено з 21.04.2020 саме у зв`язку зі скороченням штату, на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, як про це зазначено у п.1 наказу (далі оспорюваний наказ №125-з від 21.04.2020).

Так, 28.12.2019 по ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «ЗАЕС» видано наказ №1661 «Про зміну організаційних структур ЮУ, ВЗПК та зміну штатного розпису ВЗПК» (далі Наказ №1661), п.2 якого змінено організаційну структуру ЮУ згідно з додатком Б до наказу та відповідно до додатку Б - організаційна структура ЮУ стала наступною:Головний юристконсульт начальник управління якому безпосередньо підпорядкований заступник начальника управління начальник відділу, якому, у свою чергу, підпорядковані безпосередньо: відділ нормативно-правового регулювання, відділ договірної роботи та правового захисту майнових інтересів та інформаційно-технічний сектор.

Відповідно до наказу №1661: п.п. 2.1. п.2 виключено посаду «начальник управління»; п.п.2.2. п.2 виключено посади: «заступник начальника ЮУ з аналітично-правової роботи», заступник начальника ЮУ з претензійно-позовної роботи»; п.п.2.3 п.2 - виключено: аналітично-правовий, цивільно-правовий, господарсько-правовий, інформаційно-технічний відділи; п.п.2.4 п.2, п.п.8.5 п.8 - створено та введено до штатного розпису ЮУ з 02.01.2020 згідно з додатком «Ж»: головний юрисконсульт начальник управління 1 одиниця (код посади 1231/21124); п.п.2.5 п.2 створено у підпорядкуванні головного юрисконсульта начальника управління: відділ нормативно-правового регулювання, Відділ договірної роботи та правового захисту майнових інтересів, Інформаційно- технічний сектор; п.п.2.6 п.2 створено посаду «заступник начальника ЮУ начальник відділу договірної роботи та правового захисту майнових інтересів»; п.8: внесено зміни у штатний розпис ВП «ЗАЕС» на 2019 затвердженого наказом №1596 від 27.12.2018 та в п.п.8.4 п.8 зазначено - виключено штатний розпис ЮУ згідно з додатком Ж з 01.04.2020 та п.8.5 включено до штатного розпису ЮУ згідно з додатком Ж з 02.01.2020: головний юристконсульт начальник управління 1 од..

Отже, враховуючи, що, у тому числі, виключено з ЮУ аналітично-правовий відділ, скоротилась і посада начальника аналітично-правового відділу ЮУ, яку займав ОСОБА_1 .

На виконання зазначеного Наказу №1661 генеральним директором ВП «ЗАЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» 31.01.2020 видано наказ №148 «Про внесення змін до штатного розпису ВП «ЗАЕС» (ЮУ)» (далі Наказ №148 від 31.01.2020), в п.1 якому зазначено: внести з 31.01.2020 зміни до штатного розпису промислово-виробничого персоналу ВП ЗАЕС на 2020 рік, затвердженого наказом від 27.12.2019 №1650, а саме у штатний розпис юридичного управління (ЮУ) та введені наступні відділи та відповідні у них посади: Відділ нормативно-правового регулювання: Начальник відділу (код КП 1229.7У23898) - 1 од., Провідний юрисконсульт (код КП 2429./25500) - 1 од., Юрисконсульт 1 кат. (код КП 2429 /25500) - 4 од., Юрисконсульт 2 кат. (код КП 2429. /25500) - 1 од.; Відділ договірної роботи та правового захисту майнових інтересів: Заступник начальника управління-начальник відділу (код КП 1231) - 1 од., Провідний юрисконсульт (код КП 2429./25500)- 3 од., Юрисконсульт 1 кат. (код КП 2429./25500) - 2 од., Юрисконсульт 2 кат. (код КП2429./25500) 2 од.; Інформаційно- технічний сектор: Начальник сектору (код КП 1229.7/24030) - 1 од., Фахівець 1 кат. (код КП 3439./24771) - 1 од., Фахівець 2 кат. (код КП 3439./24771) - 2 од.

Наявність вказаних відділів та зазначених в них посад, у загальній кількості 19 одиниць, підтверджується і самим штатним розпису ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» станом на 21.02.2020 (промислово-виробничий персонал) в підпунктах 28.2, 28.3, 28.4 пункту 28.

Крім того, як зазначалось вище та вбачається із самого зазначеного штатного розпису ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом» станом на 21.02.2020 (промислово-виробничий персонал) до штатного розпису ЮУ включена1 од. посади головний юристконсульт начальник управління (код КП 1231/21124) про що відомості зазначено у п.п.28.1 п.28 Юридичне управляння.

У пункті 4 наказу №148 від 31.01.2020 зазначено про організацію переведення персоналу ЮУ на посади нового штатного розпису, відповідно до встановлених процедур та вимог трудового законодавства України на підставі особистих заяв.

21.02.2020 було видано Наказ №568-к «Про проведення заходів щодо вивільнення працівників ЮУ у зв`язку зі скороченням штату», у тому числі і начальника правового відділу ОСОБА_1 та визначено термін виконання щодо попередження про скорочення робочих місць - до 25.02.2020.

Позивача ОСОБА_1 було письмово попереджено про скорочення штату 21.02.2020.

У п.п.1.2 п.1 Наказу №568-к від 21.02.2020 зазначено, що згідно зі ст.49-2 КЗпП України запропонувати вивільняємим працівникам варіанти працевлаштування на іншу роботу у ВП ЗАЕС з урахуванням їх професії, кваліфікації, освіти, досвіду роботи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виконано визначений положеннями КЗпП України обов`язок запропонувати позивачу відповідно до його кваліфікації, освіти, професії, тощо, всі вакантні посади, іншу роботу, які були наявні на підприємстві протягом цього періоду з дня попередження про скорочення позивача і які існували на день його звільнення.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті а частини 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року визначено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, при цьому відповідачем не запропоновано йому повний перелік вільних посад, що порушує норми КЗпП України.

Згідно до частини 2 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при реорганізації підприємства або його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Відповідно до правового висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) та Верховний Судом в постанові від 01.12.2021 у справі №465/3017/19 (провадження №61-17338св20), при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимогистатті 49-2 КЗпП Українипро надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною

професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Матеріали справи не містять підтвердження, що позивачу ОСОБА_1 було запропоновано відповідачем переведення на вакансії в ЮУ ВП «ЗАЕС» відповідно до його професії, кваліфікації, освіти, досвіду роботи, як це визначено в Наказі №148 від 31.01.2020, Наказі №568-к від 21.02.2020, крім вакансії юристконсульта 2 категорії, при цьому без зазначення відповідного відділу.

У постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15 вказано, що оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином вбачається, що відповідачем не було виконано визначений положеннями КЗпП України обов`язок запропонувати позивачу відповідно до його кваліфікації, освіти, професії, тощо,всі вакантні посади, іншу роботу, які були наявні на підприємстві протягом цього періоду з дня попередження про скорочення позивача і які існували на день його звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстнції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу №125-з від 21.04.2020 «Про звільнення з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату ОСОБА_1 » відбулось без дотримання вимог визначених законодавством, у зв`язку з чим, вказаний наказ підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 поновленню на роботі.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували зазначений висновок суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Твердження апеляційної скарги щодо відсутності у відповідача обов`язку запропонувати всі наявні у ДП «НАЕК «Енергоатом» вакантні посади колегія суддів визнає необґрунтованими.

Окрім цього, відповідно до положень статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього

заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України).

Системний аналіз статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування йому середнього заробітку.

В постанові від 08.04.2020 у справі №808/2741/16 (провадження №К/9901/21219/18) Верховний Суд роз`яснив, що в разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Віршуючи питання в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити наступне.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України застосовується постанова Кабінету Міністрів України №100 від 05.02.1995, із змінами (далі Постанова 100).

Відповідно до пункту 5 Порядку 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку 100 також встановлено, що нарахування виплат провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до наданої позивачем довідки №143 від 22.04.2020, його середньоденна заробітна плата за період з 01.02.2020 по 31.03.2020 становить суму у 1890,20 грн, розмір якої відповідачем не заперечується, а у суду відсутні підстави вважати його неналежним.

Кількість робочих днів за період з 22.04.2020 по 14.02.2022 (включно) складає 454 дні, а саме: за період з 22.04.2020 по 31.12.2020 175 робочих дні, за період з 04.01.2021 по 31.12.2021 250 робочих дні, за період з 04.01.2022 по 14.02.2022 (включно) 29 робочих дні. Таким чином розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 22.04.2020 по 14.02.2022 (включно) буде становити суму у 858 150,80 грн.(1890,20 грн. х 454 робочі дні).

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання розрахунку суду першої інстанції помилковим.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм законодавства та незгодою з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенню.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» залишити без задоволення.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 листопада 2024 року.

Головуючий

Судді: