Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Цмур В.Р., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишнього чоловіка,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишнього чоловіка.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 липня 2024 року, вказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2024 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено:

розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

витребувати від Головного управління Державної податкової служби України в Закарпатській області (ЄДРПОУ: 000, м. Ужгород, вул. Августина Волошина, 52) інформацію (відомості) про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків з громадянина України за 2023- 2024 роки: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

19.08.2024 позивачем по справі подано уточнення. Так, ОСОБА_1 просить суд взяти до уваги те, що прізвище його колишньої дружини ОСОБА_2 , а не Сусік, як вказано у позовній заяві.

Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року клопотання позивача ОСОБА_1 про надіслання запиту в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишнього чоловіка - повернуто заявнику без розгляду.

03.09.2024 від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву. ОСОБА_2 зазначає, що позивач проживає в будинку площею 199.1 кв. м, який є її власністю (витяг з державного реєстру наданий позивачем) і яким він користується на безоплатній основі та що вона оплачує податок на нерухомість у розмірі 5220,60 грн. (квитанцію про оплату додано). На переконання відповідача, це означає, що позивач вже отримує від неї значну матеріальну допомогу у вигляді житла, що звільняє його від витрат на оренду та утримання житла та що вказане є формою матеріальної підтримки, яку відповідач вже надає.

ОСОБА_2 вказує на те, що наразі вона тимчасово не працює. Це підтверджується витребуваною судом довідкою з державної податкової служби. Проживає разом з сестрою в її будинку по АДРЕСА_3 .

При цьому у відзиві вказано на те, що відсутність доходу не дозволяє відповідачу надавати додаткову фінансову допомогу позивачеві.

У відзиві містяться покликання на ч.ч. 1,2 ст. 75 СК України, ЗУ «Про державний бюджет України на 2023».

Відповідач при цьому вказує і на те, що з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить 2361 гривня. Позивач зазначає, що отримує пенсію в розмірі 3266 грн, що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Окрім того, позивач отримує допомогу від їх спільної доньки в розмірі 1/10 її сукупного доходу (стягнення аліментів на утримання батька).

Відповідач зазначає, що позивач також має від першого шлюбу двох повнолітніх дітей, яким перебуваючи в шлюбі із ОСОБА_2 , допомагав і допомагає матеріально. Крім того, позивач є інвалідом 2-ї групи і отримує відповідні пільги від держави, що забезпечує йому додаткову підтримку.

Як вказано у відзиві, позивач додає до позовної заяви копії висновків комп`ютерної томографії: -МСКТ органів грудної та черевної порожнини з контрастуванням, №13219 від 04.03.2024, виконане на базі КНП «Закарпатський протипухлиний центр» ЗОР; -МСКТ органів грудної та черевної порожнини з контрастуванням, №36320 від 07.03.2024, виконане на базі приватного лікувального-діагностичного центру «Ліра». Відповідно до статті 4, частини 1 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», держава забезпечує повну оплату необхідних медичних послуг та лікарських засобів для громадян за рахунок коштів Державного бюджету за програмою медичних гарантій. З вищевикладенного позивач має право на пільгове отримання медичних послуг на безоплатній основі в межах цієї програми. Таким чином, позивач скористався змогою пройти обстеження на безоплатній основі в державному медичному закладі, а потім, через 3 дні за власним бажання повторно пройшов ідентичне обстеження у приватній клініці, витрачаючи власні кошти. Це вказує на те, що позивач розпоряджається фінансами нераціонально. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують реальні витрати на лікування, та доцільність прийому дороговартісних ліків.

Відповідач зазначає, що з вищевказаного вона робить висновок, що позивач намагається створити видимість потреби у додатковій фінансовій підтримці. Позивач, 5 років після розлучення не звертався до ОСОБА_2 за допомогою, натомість постійно створював для неї перепони у роботі та соціальному житті неодноразово проявляючи агресивну поведінку та дрібне хуліганство по відношенню до неї та її сім`ї. На доказ чого вона надає: «Терміновий заборонний припис стосовно кривдника» Серія АА №115263, стосовно доньки, додає документ 11.05.2023 вих.№6841/106/25-2023, стосовно її сестри справа номер:№308/7724/21 та інших членів її сім`ї. Враховуючи все вищевказане, вважає відповідачем цю заяву подано з метою створення на неї психологічного тиску.

Відповідач просить суд: відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишнього чоловіка.

13.09.2024 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. У відповіді на відзив позивач зазначає, що позивач заперечує твердження відповідача про те, що безоплатне проживання в будинку відповідача є значною матеріальною допомогою, яка може впливати на право отримання аліментів, при цьому вказує, що позивач має право на аліменти через пенсійний вік, наявність інвалідності та тяжке захворювання (онкологічна хвороба), що вимагає значних витрат на лікування та догляд. Безоплатне проживання не покриває ці потреби та витрати на лікування, харчування, медикаменти та інші необхідні речі і не може вважатися рівноцінним заміщенням аліментів, не може розглядатися як суттєва допомога, яка зменшила б потребу в аліментах; позивач страждає від тяжкого онкологічного захворювання, його лікування вимагає постійних значних фінансових витрат, які не можуть бути компенсовані лише наданням житла; аліменти є окремим обов`язком, який виникає у відповідь на потребу позивача в матеріальній підтримці через непрацездатність і важке захворювання. Це не залежить від інших видів підтримки, таких як безоплатне проживання, і не звільняє відповідача від виконання цього обов`язку.

Позивач заперечує твердження відповідача про те, що його не працевлаштованість є підставою для відмови у сплаті аліментів, оскільки: один із подружжя може вимагати матеріальної допомоги від іншого, якщо він є непрацездатним і потребує підтримки; непрацездатність позивача, зокрема через пенсійний вік, інвалідність та тяжке онкологічне захворювання, є юридичною підставою для стягнення аліментів; відповідач може мати інші активи, майно або джерела доходу, які дозволяють йому виконувати аліментні зобов`язання: нерухомість, доходи від оренди або інші фінансові ресурси можуть бути використані для сплати аліментів; відповідач може звернутися до органів соціального захисту населення або скористатися іншими видами соціальної допомоги; у разі винесення рішення про стягнення аліментів, відповідач зобов`язаний виконати це рішення, незалежно від його працевлаштованості. У випадку відсутності доходів, аліменти можуть бути стягнуті з іншого майна відповідача; Сімейний кодекс України надає пріоритет захисту прав осіб, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, особливо у випадках тяжкої хвороби. Це означає, що потреба позивача у фінансовій підтримці має переважати над труднощами, з якими стикається відповідач.

Позивач заперечує твердження відповідача про те, що розмір його пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум, є підставою для відмови у сплаті аліментів: потреби позивача перевищують прожитковий мінімум: незважаючи на те, що пенсія позивача (3266 грн.) перевищує прожитковий мінімум (2361 грн.), цього доходу недостатньо для забезпечення його основних життєвих потреб, особливо враховуючи наявність інвалідності та необхідність постійного дорогого лікування через онкологічне захворювання; через тяжку онкологічну хворобу позивач змушений витрачати значну частину своїх доходів на медикаменти, лікувальні процедури та догляд; навіть якщо пенсія перевищує прожитковий мінімум, закон передбачає можливість стягнення аліментів для забезпечення належного рівня життя та покриття медичних витрат; відмова у стягненні аліментів лише через перевищення прожиткового мінімуму пенсією не враховує реальних умов життя та витрат позивача на лікування, що створює соціальну несправедливість і не відповідає принципам соціального захисту.

Позивач заперечує твердження відповідача про те, що допомога від спільної доньки у розмірі 1/10 її сукупного доходу є достатньою і може бути підставою для відмови у сплаті аліментів: допомога від доньки у розмірі 1/10 її доходу не покриває всіх витрат на утримання позивача; відповідач має обов?язок сплачувати аліменти на утримання непрацездатного колишнього чоловіка, а допомога доньки не звільняє відповідача від цього обов`язку; через серйозне захворювання та інвалідність позивач має потребу в додатковій фінансовій підтримці, яка перевищує можливості доньки; оскільки аліменти на утримання колишнього подружжя є юридичним обов`язком, відповідач не може перекладати цей обов`язок на доньку або інших родичів.

Позивач заперечує твердження відповідача про те, що наявність права на безоплатну медичну допомогу відповідно до Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» є підставою для відмови у сплаті аліментів: тяжке онкологічне захворювання позивача потребує складного лікування, яке включає додаткові обстеження, медикаменти, реабілітацію та спеціалізовані процедури, багато з яких не покриваються безоплатними програмами або вимагають часткової оплати; не зважаючи на можливість отримання певних пільг, позивач все одно стикається з реальними витратами на ліки, лікувальні засоби та догляд, які перевищують можливості покриття державними програмами; навіть якщо позивач має право на певні безоплатні медичні послуги, це не звільняє відповідача від обов`язку забезпечити позивача аліментами. Аліменти повинні покривати не тільки медичні витрати; хоча закон гарантує пільгові умови медичної допомоги, на практиці існують черги, обмежені квоти на надання послуг або необхідність самостійного придбання дорогих медикаментів.

Позивач заперечує твердження відповідача про те, що позовна заява була подана з метою психологічного тиску на відповідача: позовна заява подана на основі законних прав і обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України; метою позову є забезпечення належного рівня життя для позивача, який страждає від тяжкого захворювання і має обмежені фінансові ресурси; закон надає позивачу право на стягнення аліментів, а відповідач має обов`язок забезпечити відповідну фінансову підтримку.

На виконання ухвали суду, 18.09.2024 надійшла відповідь із ГУ ДПС у Закарпатській області, де зазначено, що: станом на 10.09.2024, в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків (далі - ДРФО) відсутня інформація щодо сум/джерел виплачених доходів отриманих від податкових агентів громадянки ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 1 кварталу 2023 року по 2 квартал 2024 року; згідно з п.п. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 зі змінами та доповненнями (далі - ПКУ) особи, які відповідно до ПКУ мають статус податкових агентів та платники єдиного внеску зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску (з розбивкою по місяцях звітного кварталу), до контролюючого органу за основним місцем обліку.

Ухвалою суду від 20 вересня 2024 року відповідь ОСОБА_1 , на відзив у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишнього чоловіка - повернуто позивачу без розгляду.

Від відповідача по справі надійшла заява про те, що вона не отримувала поштою копію відповіді на відзив ОСОБА_1 . Про те, що позивач намагався подати відповідь на відзив вона довідалася випадково з відкритих джерел.

Від позивача по справі 01.10.2024 надійшла заява про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду 21 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 , про проведення справи у загальному порядку - відмовлено.

04.11.2024 від позивача по справі до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи: копії інформаційної карти щодо лікування (№18636/2024); орієнтовної ціни ліків; копії квитанцій (щодо лікування, комп`ютерну томографію, білети). Також додані підтвердження про надіслання копії такого клопотання відповідачу по справі.

Окрім того, у клопотанні вказано на те, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні в Онкологічному центрі Люблінського воєводства з 02.09.2024 по 09.09.2024, де лікар ОСОБА_3 надав позивачу інформаційну картку (№18636/2024) щодо лікування. Основний діагноз - Рак (нирки). Відповідно до інформаційної карти щодо лікування позивачу назначили ліки на орієнтовну суму 17 641.44 грн.

Позивач зазначає, що раніше, разом з позовною заявою чи в інший термін у нього не було можливості долучити зазначені докази до справи, тому що картка лікування видана лікарем 09.09.2024 та здійснення перекладу Закарпатською торговопромисловою палатою 26.09.2024.

Позивач вказує на те, що по сьогоднішній день він витрачає багато коштів на лікування, на комп`ютерну томографію, та що йому постійно потрібно їхати в іншу країну на обстеження, на що він теж витрачає багато коштів.

ОСОБА_4 зазначає, що для вирішення цієї справи, додані до клопотання докази, мають важливе значення. Позивач при цьому зауважує, що він повинен витрачати великі кошти на лікування та відповідно потребує стягнення аліментів від колишньої дружини.

Відповідачем відповіді на подані клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, на адресу суду не надходила.

Інших заяв від сторін по справі на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України).

Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.11.2019 року розірвано шлюб зареєстрований 12 червня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонер, йому встановлено II групу інвалідності (копія пенсійного посвідчення наявна у матеріалах справи). Отримує пенсію у розмірі 3266 грн. щомісяця (копія довідки міститься у матеріалах справи).

Як вказано у позовній заяві та підтверджено наявними у матеріалах справи письмовими доказами, а саме довідки МСЕК Серії 10 ААА №534065, що видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалідність встановлено без строково , 05.05.2011 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 лютого 2024 року стягнуто на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із його доньки ОСОБА_6 , аліменти у розмірі 1/10 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів.

Зі змісту відповіді, що надійшла до суду 18.09.2024 із ГУ ДПС у Закарпатській області, вбачається, що станом на 10.09.2024, в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків (далі - ДРФО) відсутня інформація щодо сум/джерел виплачених доходів отриманих від податкових агентів громадянки ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 1 кварталу 2023 року по 2 квартал 2024 року; згідно з п.п. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 зі змінами та доповненнями (далі - ПКУ) особи, які відповідно до ПКУ мають статус податкових агентів та платники єдиного внеску зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску (з розбивкою по місяцях звітного кварталу), до контролюючого органу за основним місцем обліку.

Вказане свідчить про відсутність у відповідача будь яких видів заробітку (доходу). Окрім того, сама відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що не працює, на даний час проживає із сестрою у її будинку. Відповідач зауважує що тимчасово не працює, та відповідно вказане не дозволяє їй надавати додаткову фінансову допомогу позивачеві.

Разом із тим суду не надано жодних доказів щодо важкого матеріального становища відповідача, чи наявності хронічних хвороб, чи обмеження її дієздатності.

Згідно ч.ч. 1-3,5ст. 75 СК України: дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного кримінального правопорушення, якщо це встановлено судом.

Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч.ч.1-3ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років.

Згідно ч.ч.1-3 ст. 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою.

За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед.

Згідно наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що позивач захворів та йому встановлено ІІ групу інвалідності за час перебування у шлюбі із відповідачем, вказану обставину відповідач також не заперечує.

Аналіз норм статей 75 і 76 СК України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі.

Суд зазначає, що позивач по справі хворіє, основний діагноз, згідно інформаційної карти щодо лікарняного лікування: Рак (нирки) не уточненої природи. Позивач зазначає, що у зв`язку із наявністю захворювання він змушений постійно приймати дороговартісні ліки та періодично проходити обстеження.

Суд при розгляді справи враховує те, що необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо: подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час; непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення; непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу; одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.

Вказаних обставин судом під час розгляду справи не встановлено.

У відзиві на позов ОСОБА_7 , вказувала на те, що в матеріалах страви відсутні будь-які документи, що підтверджують реальні витрати на лікування, та доцільність прийому дороговартісних ліків.

Однак до клопотання від 04.11.2024 додана копію інформаційної карти щодо лікування (№18636/2024) де описано лікування, а також міститься перелік ліків що призначені позивачу. До клопотання додано інформацію про вартість ліків, ціна яких є дійсно високою.

Також, до вказаного клопотання позивачем додано копії квитанцій щодо лікування, докази того, що йому здійснено комп`ютерну томографію, копії білетів на транспорт придбані позивачем для поїздки до Онкологічного центру Люблінського воєводства з 02.09.2024 по 09.09.2024.

Суд вважає хибними припущення відповідача з приводу того, що позивач намагається створити видимість потреби у додатковій фінансовій підтримці.

Свої міркування відповідач обґрунтовує тим, що позивач додає до позовної заяви копії висновків комп`ютерної томографії: -МСКТ органів грудної та черевної порожнини з контрастуванням, №13219 від 04.03.2024, виконане на базі КНП «Закарпатський протипухлиний центр» ЗОР; -МСКТ органів грудної та черевної порожнини з контрастуванням, №36320 від 07.03.2024, виконане на базі приватного лікувального-діагностичного центру «Ліра».

Відповідно до статті 4, частини 1 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», держава забезпечує повну оплату необхідних медичних послуг та лікарських засобів для громадян за рахунок коштів Державного бюджету за програмою медичних гарантій.

З вищевикладенного позивач має право на пільгове отримання медпослуг на безоплатній основі в межах цієї програми.

При цьому відповідач зазначає, що позивач скористався змогою пройти обстеження на безоплатній основі в державному медичному закладі, а потім, через 3 дні за власним бажання повторно пройшов ідентичне обстеження у приватній клініці, витрачаючи власні кошти. Це вказує на те, що позивач розпоряджається фінансами нераціонально.

Суд вважає за необхідне вказати на те, що необхідність проходження обстежень та їх періодичність чи частота призначаються саме лікарями, та суд не може втручатися у лікувальний процес та надавати оцінку, тим більше ставити під сумнів необхідність проведення обстеження.

Варто зазначити, що відповідно до статті 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Разом із тим, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.

Щодо тверджень відповідача про те, що на користь позивача із їх спільної доньки стягнуто аліменти, то варто зазначити, що предметом розгляду даної справи не є встановлення обов`язку утримання дітьми своїх батьків, вказане було предметом розгляду іншої справи.

У рамках даної справи суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність у позивача права, з урахуванням наведених норм, на отримання аліментів від колишньої дружини на його утримання.

Щодо тверджень відповідача що проживання позивача у належному їй будинку є формою допомоги колишньому чоловіку, то суд відкидає такі, оскільки:

Відповідно до ч.1 ст. 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою.

Матеріали справи не містять доказів того, що між колишнім подружжям досягнуто з даного приводу якої-небудь згоди, у тому числі і щодо форми утримання відповідача.

Варто звернути увагу, що будинок належить саме відповідачу, доказів переходу права власності, на будинок до позивача, матеріали справи не містять.

Щодо твердження відповідача про те, що позивач отримує пенсію в розмірі 3266 грн., що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність то варто зазначити, що:

В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

Разом із тим, Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду про відповідність Конституції України (конституційність) частини четвертої статті 75 Сімейного кодексу України (Справа № 1-1/2023(72/23)) від 29 жовтня 2024, визнати такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину четверту статті 75 Сімейного кодексу України. Частина четверта статті 75 Сімейного кодексу України, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

При цьому КСУ зазначає, що:

«Прожитковий мінімум не відображає фактичного стану потреби особи у матеріальній допомозі, а навпаки, як убачається зі змісту частини четвертої статті 75 Кодексу, обмежує право одного з подружжя на утримання (аліменти). Крім того, оскільки особа пенсійного віку або особа з інвалідністю I, II чи III групи має пенсію чи соціальні виплати у розмірі, що можуть перевищити прожитковий мінімум, установлений законом, частина четверта статті 75 Кодексу не може бути застосована, а право на утримання не може бути реалізоване.

Конституційний Суд України зазначає, що потребу в матеріальній допомозі за наявності спору слід визначати в судовому порядку у кожному конкретному випадку у спосіб зіставлення доходів і витрат позивача та відповідача, а також перебування в особи (відповідача) на утриманні інших осіб (батьків, дітей від інших шлюбів тощо), що дасть можливість повною мірою визначити матеріальну потребу одного з подружжя і можливості іншого з подружжя в наданні утримання (аліментів) та забезпечить тому з подружжя, хто є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, можливість її отримати, а призначення особі відповідної пенсії або іншої соціальної виплати не може залежати від виплат, які здійснює один із подружжя на утримання іншого з подружжя. Призначення державою соціальних виплат не може впливати на призначення аліментів на утримання одного з подружжя або ж виключати можливість такого призначення.

Протилежне унеможливлює врахування судом усіх особливостей конкретної життєвої ситуації.»

Вказане свідчить про те, що лише наявність у позивача соціальних виплат від держави не може впливати на призначення аліментів на утримання одного з подружжя або ж виключати можливість такого призначення.

З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).

Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).

Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).

Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.

Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.

Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).

Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.

Враховуючи наведені вище норми, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи,суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності вважає, що на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню із його колишньої дружини ОСОБА_2 аліменти на його утримання.

Разом із тим, суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів.

Зокрема окрім матеріального становище позивача, враховує і матеріальне становище відповідача яка хоч і є працездатною, не пенсійного віку, однак на даний час тимчасово не працює, про джерела її доходу суду відомостей не надано.

Однак, стороною відповідача до суду жодних доказів про неможливість працевлаштування ОСОБА_2 та отримання доходу надано не було.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на його утримання в розмірі 1/10 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 , підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 80 СК України, розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч 6 вказаної норми, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 89, 200, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 56, 105, 110, 112, 115 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання колишнього чоловіка - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 адреса проживання: АДРЕСА_4 РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) аліменти на його утримання в розмірі 1/10 частини від всіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 23.07.2024 року.

Рішення в частині стягнення аліментів за 1 місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 адреса проживання: АДРЕСА_4 РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса реєстрації: АДРЕСА_1 адреса проживання: АДРЕСА_4 РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено та підписано 20.11.2024 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.