Єдиний унікальний номер 599/2011/24
Номер провадження 2/599/725/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2024 р. Зборівський районний суд Тернопільської області в складі: головуючої судді Чорної В.Г. при секретарі Грицай О. П., розглянувши в м. Зборові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансової компанії "Омега Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

виклад позицій сторін: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Омега Фінанс" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитний договором № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року в сумі 14377,18 грн та судових витрат у розмірі 2422,40 грн. Вимоги обґрунтовує тим, що 29 серпня 2018 року між акціонерним товариством «Юнекс Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Омега Фінанс" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № № 38.45.0818.ФО_К. Відповідно до умов кредитного договору №38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року відповідачу надано кредит у сумі 25000.00 грн терміном користування до 29 серпня 2021 року. Отже до графіку погашення кредит надавався строком з 29 серпня 2018 року по 27 серпня 2021 року. За цей період позичальник крім тіла кредиту 25000.00 грн мала сплатити, проценти за користування кредитом у сумі 4651.77 грн та комісію за обслуговування кредиту у сумі 26910.00 грн. Всього сума платежів за кредитом протягом дії договору складала 56561.17 грн. Станом на 31 березня 2021 року згідно графіку погашення відповідач не виконав свої зобов`язання по договору в частині повернення тіла кредиту, сплати комісії та процентів за користування кредитом. Кількість прострочених дній станом на 31 березня 2021 року складає 262 дні.

Кредитор Акціонерне товариство «Юнекс Банк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та не сплачувала щорічні платежі, комісію за обслуговування та проценти за користування кредитом та інші платежі, тим самим допустила порушення умов кредитного договору.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість за кредитним договором, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору. Позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача 04 жовтня 2024 року подав відзив, в якому не погоджується з позовом в частині стягнення 747,50 грн - комісії за обслуговування кредиту та 6 727,50 грн - простроченої комісії за обслуговування кредиту, так як на підставі кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2.99% (п.п.1.5.3), про це зазначено в паспорті споживчого кредиту. Однак нарахування такої комісії є безпідставним та протиправним в силу Закону, а положення договору про нарахування комісії є нікчемним. З матеріалів даної справи не вбачається підстав внесення плати за додаткові, супутні послуги кредитора. В кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Враховуючи, що кредитор не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, то положення п.п. 1.5.3 Кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту у розмірі 2.99% від суми кредиту щомісяця у кредитному договорі, укладеному між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» та ОСОБА_1 є нікчемним відповідно до ч.1 та ч.2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

Обґрунтовуючи свою позицію п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8, ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», п. 5 та п.8 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49, правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23, а також у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 450/126/20; пунктами 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц та вимогами ст.215 та 216 ЦК України просив в задоволені позовних Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Омега Фінанс" до ОСОБА_1 відмовити в частині стягнення 747,50 грн - комісії за обслуговування кредиту та 6 727,50 грн - простроченої комісії за обслуговування кредиту, в зв`язку з нікчемністю п.п 1.5.3 Кредитного договору №38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року. Стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати. Розгляд справи здійснювати без участі відповідача та її представника.

Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

Позивач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити, при неявці відповідача не заперечує щодо постановлення заочного рішення.

20 вересня 2024 відкрито провадження у справі та постановлено, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судовий розгляд о 09.00 год 07.10.2024 року.

04 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у частині позовних вимог про стягнення 747,50 грн - комісії за обслуговування кредиту та 6 727,50 грн - простроченої комісії за обслуговування кредиту за кредитним договором № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року.

Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відповідача.

Судовий розгляд відкладено на 09.00 год 29.10.2024 року для забезпечення права позивачу скористатись процесуальним правом подачі відповіді на відзив.

Представник позивача 07 жовтня 2024 року подала відповідь на відзив та клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Суд, в силу п.3 ст.211 ЦПК України, вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін.

З підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

28 жовтня 2024 року представник відповідача подав заяву про застосування строку спливу позовної давності. Вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до умов кредитного договору №38.45.0818.ФО_К від 29.08.2018 року кредит відповідачу в сумі 25000,00 грн. надано на термін до 29 серпня 2021 року (п. 1.1 Кредитного договору). Позовну заяву подано 20 вересня 2024 року. Таким чином перебіг позовної давності почався 30 серпня 2021 року та сплив 31 серпня 2024 року. Позовна заява у даній справі подана після цієї дати, а відтак поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви в цілому. Звертає увагу суду на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 по справі № 990/115/22,що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Оскільки позивачем, жодним чином не обґрунтовано, яким саме чином запровадження на території України карантину та воєнного стану стало перешкодою для звернення з позовом до суду у строки встановлені Законом просив відмовити у задоволенні позову.

29 жовтня 2024 року представник позивача подала заперечення на заяву про застосування строку спливу позовної давності. В обґрунтування якої зазначила, що строк позовної давності відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину та згідно п. 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Просила відмовити у задоволенні заяви про застосування строку спливу позовної давності. Ухвалити рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду.

Дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що, 29 серпня 2018 року між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Омега Фінанс" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 38.45.0818.ФО_К. Відповідно до умов кредитного договору № 38.45.0818.ФК_К від 29.08.2018 року відповідачу надано кредит у сумі 25000.00 грн терміном користування до 29 серпня 2021 року (день остаточного повернення кредиту). Позичальник зобов`язується повернути отримані кредитні кошти, сплатити комісії, нараховані проценти за користування кредитом а інші платежі в порядку, в строки та на умовах, передбачених цим Договором, а також виконати інші умови цього Договору (п 1.1 Договору).

Пунктом 1.4 кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К від 29.08.2018 р. визначено, що Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені цим Договором, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової домовленості Сторін або достроково, відповідно до умов Договору або чинного законодавства України. Кредит вважається повернутим в момент зарахування суми кредиту в повному обсязі на відповідні рахунки Банку з обліку заборгованості Позичальника за цим Договором.

Відповідно до п. 1.5. кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К від 29.08.2018 р. за користування кредитом Позичальник сплачує: п.п. 1.5.1 проценти за користування кредитом - щомісячно, із розрахунку фіксованої процентної ставки 12.0% (дванадцять процентів) річних; п.п. 1.5.2 комісію за надання кредиту - одноразово, не пізніше дня отримання надання кредиту, в розмірі 0,0 % (нуль процентів) від суми кредиту, зазначеної в п.1.1. цього Договору; п.п. 1.5.3 комісію за обслуговування кредиту - щомісячно, в розмірі 2,99 % (дві цілих і дев`яносто дев`ять процентів) від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього Договору, яка включається до складу щомісячних ануїтетних платежів.

Пунктом 2.1. кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року визначено, що надання кредиту здійснюється шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 в Банку, код Банку 322539, за умови сплати Позичальником комісій (у разі наявності), встановлених п. 1.5.2 Договору.

Пунктом 2.3. кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року визначено, що погашення кредиту, комісії за обслуговування кредиту та нарахованих процентів здійснюється Позичальником щомісячно в період з 01 до 10 (включно) число кожного місяця протягом строку дії цього Договору, починаючи з місяця, наступного за місяцем підписання цього Договору, в сумі 1 578 грн. 50 коп. (одна тисяча п`ятсот сімдесят вісім гривень копійок) (далі - Платіж). Якщо 10-те число припадає на неробочий день, погашення платежу здійснюється Позичальником в останній робочий день перед таким неробочим днем. Погашення останнього платежу здійснюється не пізніше останнього дня строку кредиту, визначеного в п. 1.1 цього Договору.

Згідно п. 2.4. кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року погашення заборгованості за кредитом, комісії за обслуговування кредиту та процентами, а також інших платежів, передбачених умовами цього Договору, здійснюється за допомогою регулярного платежу, який був встановлений на поточний (картковий) рахунок № НОМЕР_1 Позичальника, шляхом безготівкового перерахування суми платежу, визначеного в п. 2.3 цього Договору, та суми інших платежів (при наявності) на рахунок № НОМЕР_2 в Акціонерному товаристві «Юнекс Банк», код банку 322539.

Пунктом 2.6. кредитного договору № 38.45.0818.ФО К від 29.08.2018 р. визначено, що день виникнення простроченої заборгованості починається з наступного дня після закінчення періоду для оплати Платежу зазначеного в п. 2.3 цього Договору. Погащення простроченої заборгованості за цим Договором здійснюється Банком самостійно з Рахунку у відповідних частинах на відповідні рахунки з обліку заборгованості за кредитом, процентами та іншими платежами, передбаченими цим Договором у відповідності до черговості погашення заборгованості, що визначена цим Договором. При наявності на Рахунку будь-якої суми грошових коштів та/або якщо на рахунку немає достатньої суми грошових коштів для погашення простроченої заборгованості, Банк здійснює погашення заборгованості в порядку та в черговості передбаченої п. 2.8 цього Договору.

Відповідно до п. 3.2.2. кредитного договору № 38.45.0818.ФО К від 29.08.2018 р. встановлено, що Позичальник зобов`язується сплачувати щомісячно платіж по кредиту, комісію за обслуговування та нараховані проценти згідно п. 2.3, 2.4 цього Договору, забезпечити повернення отриманого кредиту, комісію за обслуговування і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені цим Договором строки.

Додатком № 1 до кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року визначено Графік погашення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів та обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за Кредитним договором (далі - Графік погашення).

Згідно графіку погашення кредит надавався строком з 29 серпня 2018 року по 27 серпня 2021 року. За цей період позичальник крім тіла кредиту 25000.00 грн мала ще сплатити, проценти за користування кредитом у сумі 4651.77 грн та комісію за обслуговування кредиту у сумі 26910.00 грн. Всього сума платежів за кредитом протягом дії договору складала 56561.17 грн.

Отже, Акціонерне товариство «Юнекс Банк» в повному обсязі виконано свої зобов`язання за кредитним договором № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року, а саме надавши відповідачу кошти (цільове призначення - споживчі потреби) у розмірі визначеному цим Договором.

28 березня 2021 року на електронному майданчику ТОВ «Смарттендер» відбувся електронний аукціон з продажу лоту №1 до складу якого входять: Права вимоги за кредитним договором фізичних осіб , організатором аукціону та власником активів якого було Акціонерне товариство «Юнекс Банк». Переможцем електронного аукціону є - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Омега Фінанс". 31 березня 2021 року між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Омега Фінанс" укладено договір факторингу № 31/03-2021. Відповідно до умов даного договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Омега Фінанс" набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Акціонерного товариства «Юнекс Банк» в тому числі і ОСОБА_1 . Таким чином Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Омега Фінанс" набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношення до боржника ОСОБА_1 . Станом на 31 березня 2021 року. відповідно до реєстру прав вимог сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року перед новим кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Омега Фінанс" складає 14377.18 грн, з яких: 751.15 грн заборгованість по тілу кредиту; 5489.82 грн; 7.66 грн; 653.55 грн - прострочені проценти за кредитом; 747.50 грн. комісія за обслуговування кредиту; 6727.50 грн - прострочена комісія за обслуговування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково- касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

З матеріалів даної справи не вбачається підстав внесення плати за додаткові, супутні послуги кредитора. В кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються Відповідачу та за які встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

Враховуючи, що Кредитор не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, то положення п.п 1.5.3 Кредитного договору №38.45.0818.ФО К від 29 серпня 2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту у розмірі 2,99 % від суми кредиту щомісяця у кредитному договорі, укладеному між АТ "Юнекс Банк" та ОСОБА_1 є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23, а також у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 450/126/20.

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року в справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22), які підтримала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2023 року в справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідках. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (п. 98 постанови ВП ВС від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення та вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частинами 1 та 2 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються вищезазначені положення ЦК України щодо позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зібраними у справі доказами підтверджено укладення 29 серпня 2018 року між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Омега Фінанс" та ОСОБА_1 кредитного договору № 38.45.0818.ФО_К. та погодження істотних умов. Оскільки позичальник належним чином не виконав умови кредитного договору, станом на 31 березня 2024 у неї утворилась заборгованість перед банком, яка і підлягає частковому стягненню на користь кредитора, а саме у розмірі 6902,18 грн.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 № 913/618/21, у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

Позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 6902,18 грн, з яких: 751.15 грн - заборгованість по тілу кредиту (прострочена на день подання позовної заяви); 5489.82 грн - прострочена заборгованість по тілу кредиту; 7.66 грн - проценти за кредитом (прострочені на день подання позовної заяви); 653.55 грн - прострочені проценти за кредитом.

У свою чергу відповідачем спростовані аргументи позивача в щодо позовних вимог в частині стягнення 747,50 грн - комісії за обслуговування кредиту та 6 727,50 грн - простроченої комісії за обслуговування кредиту в зв`язку з нікчемністю п.п 1.5.3 Кредитного договору №38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року. Суд вважає, що згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8, ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», п. 5 та п.8 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49, правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23, а також у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 450/126/20; пунктами 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц та вимогами ст.215 та 216 ЦК України п.п 1.5.3 Кредитного договору №38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року є нікчемним.

Однак відповідач та її представник доводів позивача про визначену у позові заборгованість по тілу кредиту (прострочена на день подання позовної заяви); прострочену заборгованість по тілу кредиту; проценти за кредитом (прострочені на день подання позовної заяви); прострочені проценти за кредитом не спростували, контррозрахунку заборгованості не зробили, доказів сплати заборгованості за кредитним договором не подали.

Отже, враховуючи, що відповідач повністю зобов`язання по погашенню боргу по тілу кредиту не виконала, чим порушив вимоги ст.ст. 1049, 1054 ЦК України, позивач має право вимагати стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6902,18 грн.

Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за даним позовом, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Згідно з ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частини третя та четверта статті 267 ЦК України передбачають, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний правовий висновок щодо строку позовної давності наведено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Разом з тим, суд бере до уваги, що згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин.

Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30.06.2023.

Крім того, п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З урахуванням вказаних «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, а також того факту, що станом на день розгляду вказаної справи термін дії воєнного стану продовжений, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк для звернення з відповідним позовом до суду.

Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

З огляду на встановлені обставини даної справи, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансової Компанії "Омега Фінанс" до ОСОБА_1 підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача заборгованості, по тілу кредиту (прострочена на день подання позовної заяви); простроченої заборгованості по тілу кредиту; процентів за кредитом (прострочені на день подання позовної заяви); прострочених процентів за кредитом, так як відповідач ОСОБА_1 в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України не виконала взяті на себе зобов`язання перед позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Омега Фінанс», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором 38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року та відмовити в задоволенні позовних вимогв частині стягнення 747,50 грн - комісії за обслуговування кредиту та 6 727,50 грн - простроченої комісії за обслуговування кредиту в зв`язку з нікчемністю п.п 1.5.3 Кредитного договору №38.45.0818.ФО_К від 29 серпня 2018 року.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «ОМЕГА ФІНАНС», , юридична адреса м.Київ, вул. Саперне поле, буд.12 оф.1007 заборгованість за кредитним договором №38.45.0818.ФО_К від 29.08.2018р. в розмірі 6902,18 грн (шість тисяч дев`ятсот дві гривні вісімнадцять копійок ) та понесені судові витрати: судовий збір в сумі 1162,94 грн (одна тисяча сто шістдесят дві гривні дев`яносто чотири копійки).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Повний текст рішення складено 18 листопада 2024 року.

Суддя Зборівського

районного суду Чорна В.Г.