єдиний унікальний номер справи 531/2953/24
номер провадження 2/531/908/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючої - судді Попова М.С.,

за участю секретаря Клименко Т.М.,

представника позивача адвоката Ярошенко С.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Карлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , за участі представника позивача адвоката Ярошенко Світлани Миколаївни, до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Міністерства оборони України, про встановлення юридичного факту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, у якій просив встановити факт, що він самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У позові посилається на те, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_1 , у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Полтавського районного суду Полтавські області від 24 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з батьком. Відповідачка має зареєстроване місце проживання в с. Мартинівка, Полтавського району, Полтавської області. Відповідачка участі, як у вихованні так і в утриманні сина не приймає, оскільки має іншу сім`ю. Позивач до суду про стягнення аліментів не звертався з причин, що його колишня дружина сама потребує допомоги в тому числі фінансової, а тому вирішив, що утримання сина він здійснюватиме самостійно. З довідки №5325 від 10.11.2023 виданої виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 - мати дитини за даною адресою не проживає, місце її проживання не відомо. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації №02-04/17 від 26.04.2017 вирішено за доцільне визначити місце постійного проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року визначено місцем проживання малолітнього сина -

ОСОБА_3 за місцем проживання його батька - ОСОБА_2 АДРЕСА_1 . Згідно заяви відповідачки, зареєстрованої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Ющенко В.В., яка зареєстрована в реєстрі за №1912 від 24.09.2024 ОСОБА_1 повідомляє та стверджує, що її колишній чоловік /батько дитини/ ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 самостійно здійснює утримання та виховання їхнього спільного, неповнолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наразі син досяг чотирнадцятирічного віку та самостійно визначив своє місце проживання разом з батьком. Позивач фактично самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина. Від встановлення факту, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, залежить виникнення у позивача прав на звільнення з військової служби, визначених ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та захист права дитини виховуватись у родині.

В суді представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні визнала позовні вимоги у повному обсязі.

Від представника третьої особи мається заява про розгляд справи за відсутності представника Міноборони. У заяві просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав у ній викладених. Просять залучити до участі у справі військову частину у якій проходить військову службу ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши сторони, дослідивши докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦПК України).

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як визначено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При цьому, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 4 ст. 157 СК України).

ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_1 , який Рішенням Полтавського районного суду Полтавські області від 24 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 .

Після розірвання шлюбу син залишився проживати з батьком.

З довідки №5325 від 10.11.2023 виданої виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із сином ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 - мати дитини за даною адресою не проживає, місце її проживання не відомо.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації №02-04/17 від 26.04.2017 вирішено за доцільне визначити місце постійного проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2017 року визначено місцем проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 за місцем проживання його батька - ОСОБА_2 АДРЕСА_1 .

Згідно заяви відповідачки, зареєстрованої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Ющенко В.В., яка зареєстрована в реєстрі за №1912 від 24.09.2024 ОСОБА_1 повідомляє та стверджує, що її колишній чоловік /батько дитини/ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 самостійно здійснює утримання та виховання їхнього спільного, неповнолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наразі син досяг чотирнадцятирічного віку та самостійно визначив своє місце проживання разом з батьком.

Відповідно до копії наданого позивачем посвідчення серії НОМЕР_1 , що видане відділом персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_2 є учасником бойових дій.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон України «Про оборону України»).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.

Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.

Отож захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.

Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.

Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».

Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки [військовослужбовці], які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав [за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року)] не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Згідно викладеного вище, вбачається, що наявності рішення суду від 21 грудня 2017 року, яким визначено місцем проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 за місцем проживання його батька - ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , для можливості реалізації позивачем права на звільнення з військової служби, не достатньо, а підставу для звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Щодо зазначеної у заяві Міністерства оборони необхідності залучення до участі усправі військової частини у якій проходить військову службу ОСОБА_2 слід зазначити слідуюче.

Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації (стаття 1 Закону України "Про оборону України").

У даному випадку, суд встановлює юридичний факт, що може дати позивачу право на звільнення з військової служби, а Міністерство оборони, як центральний орган виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили, що забезпечує виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, є належною третьою особою, та підстав залучення до участі у справі військової частини у якій проходить військову службу ОСОБА_2 суд не вбачає.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що факт самостійного виховання та утримання позивачем сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджено належними та допустимими доказами та наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 у повному обсязі. Тому визнання позову ОСОБА_1 слід прийняти.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,15,200,206,263,264,265,268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Прийняти визнання позову ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 , за участі представника позивача адвоката Ярошенко Світлани Миколаївни, до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Міністерства оборони України, про встановлення юридичного факту задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09.12.2024.

Суддя