КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, який було зареєстровано, відповідно до виданого Печерським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві свідоцтва про шлюб від 27.06.2017 серія НОМЕР_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що сімейні стосунки з відповідачем не склалися внаслідок різних поглядів на життя. Між подружжям часто виникали непримиримі суперечки та розбіжності. З`ясування відносин та суперечки призвели до втрати взаємної довіри, любові та поваги, втрачено всі зв`язки між сторонами та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача і відповідача. Позивач зазначає, що спору про розподіл спільного майна між сторонами немає. У зв`язку з тим, що сім`я з відповідачем не склалася і збереженою бути не може, позивач не погоджується на примирення з відповідачем та бажає розлучитися (а.с. 1-2).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2024 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 27.06.2017 Печерським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 1685 розірвано. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 52-54).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2024 у зв`язку з виявленими під час вирішення спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу порушень законодавства, які мають ознаки кримінальних правопорушень постановлено окрему ухвалу. Окрему ухвалу направлено до Шевченківської окружної прокуратури м. Києва для прийняття рішення в порядку ст. 214 КПК України (а.с. 48-49).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вказує, що постановляючи окрему ухвалу, суд першої інстанції не встановив певну особу, яка порушила чинне законодавство, та не взяв до уваги, що посвідка про тимчасове проживання не є документом, що встановлює зразок підпису іноземця, а тільки посвідчує його особу. До того ж, посвідка про тимчасове проживання, видана на ім`я ОСОБА_2 втратила чинність, тому не могла бути врахована судом при постановленні оскаржуваної ухвали.

Не було враховано національність відповідача та відсутність заборони на здійснення ним власноручного підпису з використанням кирилиці та латиниці.

В оскаржуваній ухвалі не зазначено, в чому конкретно полягає очевидність, зухвалість та систематичність виявлених судом порушень.

Оскаржувана ухвала ґрунтується на припущеннях, суд не має права вишукувати докази на користь сторін у справі, оскільки в такому разі позбавляється статусу незалежного органу правосуддя (а.с. 62-72).

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 було подано заяву, у якій зазначено, що на території України недостатньо розповсюджене знання та використання китайського алфавіту та відповідних ієрогліфів. З метою подолання мовного бар`єру відповідачем було зроблено власноручний підпис на заяві про визнання позовних вимог з використанням кирилиці - «ОСОБА_2», а також з використанням латиниці - «ОСОБА_2». Тобто, подану до суду першої інстанції заяву про визнання позовних вимог про розірвання шлюбу було підписано належною особою. Зазначені обставини є підставою для скасування оскаржуваної окремої ухвали.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановляючи окрему ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що суд вбачає, що існують підстави вважати, що заява про визнання позову, яку було направлено до суду ОСОБА_3 від імені відповідача, містить ознаки підробки підпису відповідача ОСОБА_2 , з метою введення суду в оману щодо дійсної волі відповідача щодо розірвання шлюбу.

Але погодитись із такими висновками у повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.06.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що Печерським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві було зроблено відповідний актовий запис № 1685, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 .

15.03.2024 до суду надійшла заява про визнання позову, яку було адресовано від імені відповідача.

Зі змісту поданої заяви суд першої інстанції вбачав ознаки підробки підпису відповідача у справі, оскільки підпис відповідача, який відтворено на заяві про визнання позову, відмінний від підпису, котрий міститься на посвідці на тимчасове проживання, копія якої міститься в матеріалах справи. Крім того, судом було зазначено, що вказану заяву надіслано засобами поштового зв`язку фізичною особою ОСОБА_3 , який, в свою чергу, сплатив судовий збір за подання позовної заяви до суду, що вбачається з копії платіжної інструкції, яка міститься в матеріалах справи, оформлення заяви про визнання позовних вимог подібне до позовної заяви.

За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом (ч. 4 ст. 43 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 9 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказала, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки у їхній діяльності під час вирішення спору.

Тобто, постановлення окремої ухвали є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (п. 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2023 у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).

Відповідно до ч. 5 ст. 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому полягає порушення.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 320/4936/23 було зроблено висновок про те, що обов`язковими умовами для винесення окремої ухвали є порушення закону чи іншого нормативно-правового акту із чітким зазначенням такої норми та обґрунтовування у чому саме полягає таке порушення.

Підроблення підпису може здійснюватися звичайною графічною підробкою шляхом змальовування оригіналу підпису (малювання на око або по пам`яті) або шляхом технічної підробки підписів у документах з використання різноманітних технічних засобів.

Оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції не дослідив в чому саме полягає порушення - не було досліджено та встановлено наступні питання:

конкретні зовнішні ознаки підробки підпису, які судом першої інстанції було виявлено;

на якому документі суд вважає підпис за оригінальний та на якій правовій підставі його можна вважати належним зразком;

спосіб підроблення підпису; чи змальовано оригінал підпису у звичайний спосіб або з використанням технічних засобів тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, в оскаржуваній ухвалі не зазначено у який законний спосіб судом було досліджено та встановлено ознаки підроблення підпису.

При цьому, суддя суду першої інстанції не є експертом/спеціалістом у сфері почеркознавства та не володіє необхідними спеціальними знаннями для встановлення належності підпису особи на документах, внаслідок чого не може робити висновки про наявність або відсутність ознак підробки підпису.

Окрім того, постановляючи оскаржувану ухвалу, судом першої інстанції не було встановлено ким саме було порушено вимоги законодавства, зокрема, проставленням підпису під заявою про визнання позивних вимог, тобто, вчинено підроблення документів.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживанню в Україні.

В той же час, чинним законодавством України не передбачено, що особистий підпис на посвідці на тимчасове проживання є зразком підпису іноземця для всіх наступних підписуваних ним документів. Підпис у посвідці на тимчасове проживання лише означає, що особа погоджується з внесеними до неї відомостями. Чинне законодавство не містить заборон здійснювати власноручний підпис у спосіб, як того бажає особа. Навіть якщо підписи особи в документах різнитимуться, вони однаково будуть дійсними.

Таким чином, оскаржувана ухвала ґрунтується на припущеннях про наявність ознак підроблення підпису, що не підтверджуються жодними доказами у справі та відповідно відсутня належна оцінка таких доказів з огляду на те, що позивач не заперечувала належність підпису відповідача на його заяві про визнання позовних вимог.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість оскаржуваної ухвали, що дає підстави для висновку про необхідність її скасування.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 14 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді