Дата документу 03.07.2024 Справа № 334/5319/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5319/20 Головуючий у 1 інстанції Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/1361/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Подліянової Г.С.

за участю секретаря судового засідання Смокотіної В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якій просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити в користування позивачці житлові кімнати № НОМЕР_1 площею 10, 00 кв.м., та № 6 площею 15,15 кв.м., загальною житловою площею 25,15 кв.м, та комори № НОМЕР_2 площею 0, 48 кв.м. № 11 площею 0,32 кв.м., виділити в користування ОСОБА_4 житлову кімнату № 3 площею 23,02 кв.м та комори № НОМЕР_3 площею 0,69 кв.м., № 5 площею 0, 69 кв.м., залишити у спільному користуванні : кухню, ванну кімнату, туалет, коридор.

Позов обґрунтовує тим, що сторони є співвласниками спірної квартири в рівних частках, загальною площею 84,76 кв.м., житловою площею 48,17 кв.м. Квартира складається з трьох ізольованих кімнат, а саме кімнати № 2 площею 10,00 кв.м., кімнати № 6 площею 15,15 кв.м., кімнати № 3 площею 23,02 кв.м., а також кухні площею 5,82 кв.м., ванної кімнати площею 2,42 кв.м., туалету площею 0,98 кв.м., коридору площею 18,76 кв.м., чотирьох комор площею 0,32, 0,69, 0,69, 0,48 кв.м., балкону площею 0,64 кв.м., веранди І площею 5,42 кв.м. Позивачка та її чоловік ОСОБА_5 проживали в спірній квартирі багато років, обидва там зареєстровані. Відповідач ОСОБА_4 , хоча і був зареєстрований за зазначеною адресою, не проживав в квартирі більше 20 років, має інше постійне місце проживання. За життя попереднього співвласника ОСОБА_6 , яка

є матір`ю сторін, спорів щодо порядку користування квартирою ніколи не виникало. В той же час фактично склався порядок користування, за яким ОСОБА_6 користувалася кімнатою 3 площею 23,02 кв.м, а позивачка з чоловіком - кімнатами № 2 площею 10,00 кв.м, № 6 площею 15,15 кв.м. Всі підсобні приміщення квартири знаходились у спільному користуванні. На теперішній час, після набуття права власності на 1/2 частку квартири ОСОБА_4 , виник спір щодо порядку користування квартирою, який сторони не в змозі вирішити позасудовим шляхом.

03.12.2021 після отримання судом висновку експерта за результатами судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 336/337-21 від 28.10.2021 позивачкою ОСОБА_3 уточнені позовні вимоги, відповідно до яких вона просить виділити їй в користування приміщення 2 (10 кв.м.) кімната, приміщення 6 (15,15 кв.м.) кімната, приміщення 7 (0,48 кв.м.) кладова, приміщення 11 (0,32 кв.м.) кладова, приміщення І (5,72 кв.м.), приміщення (0,64 кв.м.) балкон; - виділити в користування відповідачу приміщення 3 (23,02 кв.м.) кімната, приміщення 4 (0,69 кв.м.) кладова, приміщення 5 (0,69 кв.м.) кладова; залишити в спільному користуванні сторін приміщення 1 (18,76 кв.м.) коридор, приміщення 8 (0,98 кв.м.) туалет, приміщення 9 (2,49 кв.м.) ванна, приміщення 10 (5,82 кв.м.) кухня.

03.12.2021 відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позов, в якому просив визначити будь-який з варіантів запропонований експертом у висновку судової будівельної-технічної та оціночно-будівельної експертизи з обов`язковою компенсацією позивачу або відповідачу суми в розмірі не менш ніж 45 000. Відзив обґрунтував тим, що висновком експерта № 336/337-21 від 28.10.2021 визначено два можливі варіанти встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . Позивач обґрунтовує згоду лише на другий варіант встановлення порядку користування спірною квартирою Актом огляду та пенсійним посвідченням про інвалідність. Він, у свою чергу має доньку ОСОБА_7 , яку він має намір та обов`язок забезпечити житлом, оскільки вона не має свого житла та у зв`язку з діями позивача він не має можливості виділити своїй доньці окреме житло. Після смерті матері сторін позивачка разом зі своїм чоловіком користуються всією площею спільної квартири. Будь-якого доступу до спільної квартири протягом майже 5 років він не мав. Його задовольняє перший варіант встановлення порядку користування спірною квартирою, але він не погоджується з компенсацією в сумі 29 873,50 гривні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року позов задоволено.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділено в користування ОСОБА_3 приміщення 2 (10 кв.м.) кімната, приміщення 6 (15,15 кв.м.) кімната, приміщення 7 (0,48 кв.м.) кладова, приміщення 11 (0,32 кв.м.) кладова, приміщення І (5,72 кв.м.), приміщення (0,64 кв.м.) балкон,

- виділено в користування ОСОБА_4 приміщення 3 (23,02 кв.м.) кімната, приміщення 4 (0,69 кв.м.) кладова, приміщення 5 (0,69 кв.м.) кладова,

- залишено в спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 приміщення 1 (18,76 кв.м.) коридор, приміщення 8 (0,98 кв.м.) туалет, приміщення 9 (2,49 кв.м.) ванна, приміщення 10 (5,82 кв.м.) кухня.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок та витрати на проведення експертизи в сумі 6 589 гривень 82 копійки.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено право скаржника на користування майном, оскільки необґрунтовано збільшено площу приміщень відведених у користування позивачці відносно ідеальної частки співвласника.

10 червня 2024 року від ОСОБА_8 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках - по 1/2 частці кожний, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_4 від 08.12.1999, інформаційною довідкою з ДРРП від 13.07.2020 № 216003498.

Позивачка ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 05.10.2011.

В спірній квартирі мають зареєстровані місця проживання позивачка ОСОБА_3 , її чоловік ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується Довідками про реєстрацію місця проживання особи від 04.08.2020 № 04-28/4-7427, від 06.08.2020 № 04*28/4-7514, Відповіддю на запит Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 13.10.2020 № 01-71/15241.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 25.11.1999 спірна квартира має загальну площу 84,76 кв.м., житлову площу 48,17 кв.м. та складається з кімнати № НОМЕР_1 площею 10,00 кв.м., кімнати № 6 площею 15,15 кв.м., кімнати № 3 площею 23,02 кв.м., кухні площею 5,82 кв.м., ванної кімнати площею 2,42 кв.м., туалету площею 0,98 кв.м., коридору площею 18,76 кв.м., чотирьох комор площами 0,32, 0,69, 0,69, 0,48 кв.м., балкону площею 0,64 кв.м., веранди І площею 5,42 кв.м.

Згідно з Випискою з акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 01.09.2021 та Пенсійним посвідченням серії НОМЕР_6 від 29.09.2021 позивачці ОСОБА_3 на період з 01.09.2021 до 30.08.2022 встановлена друга група інвалідності.

Відповідач ОСОБА_1 має повнолітню доньку ОСОБА_7 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 від 17.07.2001.

Висновком експерта за результатами судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 336/337-21 від 28.10.2021 визначені два тотожні варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою, виділивши в користування одному із співвласників квартири приміщення 2 (10 кв.м.) кімната, приміщення 6 (15,15 кв.м.) кімната, приміщення 7 (0,48 кв.м.) кладова, приміщення 11 (0,32 кв.м.) кладова, приміщення І (5,72 кв.м.), приміщення (0,64 кв.м.) балкон, а іншому - приміщення 3 (23,02 кв.м.) кімната, приміщення 4 (0,69 кв.м.) кладова, приміщення 5 (0,69 кв.м.) кладова, залишивши в спільному користуванні співвласників приміщення 1 (18,76 кв.м.) коридор, приміщення 8 (0,98 кв.м.) туалет, приміщення 9 (2,49 кв.м.) ванна, приміщення 10 (5,82 кв.м.) кухня. При цьому відступ від ідеальних часток становитиме 10 відсотків на користь першого співвласника. Встановити порядок користування спірною квартирою відповідно до ідеальних часток співвласників не є можливим. Крім цього, експертом встановлено, що веранда І площею 5,72 кв.м. не може використовуватись в якості житлового приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що порядок користування спільним майном, визначений позивачкою ОСОБА_3 , буде відповідати інтересам усіх співвласників, та не порушуватиме їх прав.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам цивільного законодавства України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного

проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Позиція, викладена в оскаржуваному рішенні повністю узгоджується з усталеною судовою практикою.

Щодо тверджень апеляційної скарги, щодо необґрунтованого збільшення площі приміщень відведених у користування позивачці відносно ідеальної частки співвласника, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При визначенні конкретного порядку користування суд першої інстанції виходив з того, що частки співвласників у спірній квартирі є рівними по 1/2 частці.

На ідеальну частку у праві спільної власності на спірну квартиру сторонам припадає по 42,38 кв.м. загальної площі та по 24,085 кв.м. житлової площі.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції зазначено про відсутність в квартирі житлових кімнат, які б відповідали розміру ідеальних часток кожного співвласника.

Суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, і відхилення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність в даному випадку є допустимим. Таке рішення суду не змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Спірна квартира має три ізольовані житлові кімнати - кімнату 2 площею 10,00 кв.м. з балконом площею 0,64 кв.м., кімнату 3 площею 23,02 кв.м. з кладовими 4, 5 площами по 0,69 кв.м., кімнату 6 площею 15,15 кв.м. з кладовою 11 площею 0,32 кв.м. та верандою І площею 5,72 кв.м., які за своїми площами відходять від розміру ідеальних часток у праві власності кожного співвласника.

При визначенні порядку користування спірною квартирою суд враховує вимоги статті 47 ЖК Української РСР, відповідно до якої норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Суд першої інстанції вірно визначив, що норма житлової площі, яка припадає на сім`ю позивачки ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_5 має становити 27,3 кв.м., а на сім`ю відповідача ОСОБА_1 - 13,65 кв.м.

Колегія суддів, враховуючи викладене, погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням вище вказаних обставин, порядок користування спільним майном, визначений позивачкою ОСОБА_3 , буде відповідати інтересам усіх співвласників, та не порушуватиме їх прав.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи, зводяться до цитувань норм законодавства та незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В розумінні процесуального закону апелянтами не надано жодних доказів, які підтверджують твердження апеляційної скарги.

Доводів, що спростовують висновки викладені в оскаржуваному рішенні, апеляційна скарга не містить.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодними доказами.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v.

France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 липня 2024 року.

Головуючий

Судді: