РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/216/23

Провадження №2/568/12/24

15 жовтня 2024 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області:

суддя Сільман А.О.

секретар судового засідання Саган В.В.

за участю представника позивача за первісним позовом - ОСОБА_1

представника відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про стягнення заборгованості

за зустрічним позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_3

про визнання недійсним договору позики

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 3097000 грн., інфляційних втрат в сумі 512130,21 грн. та 3% річних в сумі 153110,59 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 25.06.2020р. між ним та відповідачем укладений договір позики, відповідно до якого він передав у борг відповідачу - позичальнику ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3097000 грн., які останній зобов`язувався повернути у строк 01.07.2020 р.

У визначений строк відповідач суму боргу не повернув. 19.01.2022р. він звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики, але відповідач гроші не повернув, що стало підставою звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та трьох відсотків річних від простроченої суми.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного договору позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 та СФГ «Нектар» (власником якого є він - ОСОБА_4 ) є учасниками ТОВ «СФГ «Джерела», з частками у статутному капіталі 49% та 51% відповідно.

ОСОБА_3 вважав, що при укладенні договору купівлі-продажу часток у статутному капіталі ТОВ «СФГ «Джерела» 10.04.2019 р., СФГ «Нектар» придбало частки у статутному капіталі ТОВ «СФГ «Джерела» за заниженою ціною, а тому став чинив психологічний тиск на нього - ОСОБА_4 ( як власника та голову СФГ «Нектар») та вимагати від нього грошові кошти або передати частку товариства.

25.06.2020 р. в конфліктних умовах, внаслідок сильного душевного хвилювання, під тиском ОСОБА_3 він ОСОБА_4 власноруч написав розписку, зміст якої диктував ОСОБА_3 та його батько. Необхідність складання розписки ОСОБА_3 розцінював як гарантію в отриманні дивідендів від господарською діяльності ТОВ «СФГ «Джерела».

Вважає, що між сторонами відсутні договірні правовідносини з приводу отримання грошових коштів у позику, а наявний виключно корпоративний спір.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що кошти, обумовлені розпискою від 25.06.2020р., він не отримував від ОСОБА_5 .

Наголошує, що текст розписки не містить мети отримання коштів, строк повернення грошових коштів складає 6 днів, що на його думку, свідчить про відсутність наміру виконання зобов`язань по розписці.

Оскільки, на момент укладення договір позики не відповідав його внутрішній волі та не мав наміру реального настання правових наслідків, вважає укладений договір недійсним.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 заперечив зустрічні позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 (за зустрічним позовом) зауважив, що оригінал боргової розписки підтверджує факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів. Написання боргової розписки ОСОБА_4 власноруч свідчить про намір отримати в борг грошові кошти, які він зобов`язувався повернути у строк визначений договором, а тому відсутні правові підстави вважати, що договір позики є фіктивним.

У відповіді на відзив ОСОБА_4 наголосив, що будь-які докази на підтвердження фактичної передачі грошових коштів, крім тексту розписки, відсутні в матеріалах справи.

Ухвалою від 22.02.2023 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами від 14.03.2023 р., 04.04.2023 р. підготовче засідання відкладено.

Ухвалою від 20.04.2023 р. зустрічний позов прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалами від 02.05.2023 р., 23.05.2023 р. відкладено підготовче засідання.

Ухвалою від 06.06.2023 р. клопотання ОСОБА_4 (позивача за зустрічним позовом) задоволено, у справі призначено судову психолого -почеркознавчу експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Провадження у справі неодноразово відновлювалося (ухвалами 28.08.2023 р., 22.11.2023 р., 21.02.2024 р.) за клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи.

Листами від 09.08.2023 р., 20.11.2023 р. та 05.03.2024 р. (в судовому засіданні) судом направлено ОСОБА_4 рахунки на оплату за проведення судової експертизи. Однак, ОСОБА_4 оплату за проведення судової експертизи не здійснив у зв`язку з чим ухвала суду від 06.06.2023 р. про призначення експертизи залишена без виконання.

Ухвалою від 08.05.2024 р. поновлено провадження у справі.

Ухвалою від 28.05.2024 р. відкладено підготовче засідання.

Ухвалою від 02.07.2024 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою від 22.07.2024 р. клопотання представника позивача (за зустрічним позовом) про призначення судової комплексної психолого-психіатричної експертизи залишено без задоволення.

Ухвалою від 22.07.2024 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 01.10.2024 р.

Ухвалою від 01.10.2024 р. судове засідання відкладено.

Ухвалою від 15.10.2024 р. відмовлено в поновленні строку на подання клопотання про призначення судової експертизи, клопотання про призначення експертизи залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 просив задовольнити первісний позов, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення. Наполягав на тому, що між сторонами існують договірні відносини, що підтверджується борговою розпискою. Зобов`язання за договором позики ОСОБА_4 не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, тому сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку з урахуванням сум інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання. Вважає, що відсутні підстави для визнання договору недійсним, оскільки гроші відповідачем отримані, що підтверджено борговою розпискою.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні первісного позову про стягнення суми боргу та задовольнити зустрічний позов про визнання договору позики недійсним. Вважає, що договір позики від 25.06.2020 р. укладений під психічним тиском, є фіктивним, сторони договору не прагнули до виникнення договірних відносин, не було вчинено фактичних дій, спрямованих на реальне виконання укладеного договору.

В судовому засіданні від 19.03.2024 р. в якості свідка допитаний ОСОБА_6 , який був присутнім при написанні ОСОБА_4 боргової розписи. Свідок пояснив, що під час складання боргової розписки позичальник ОСОБА_4 був спокійний, будь-якого хвилювання у нього він не помітив. Ніякий тиск на позичальника ніхто не здійснював, розписка була написана ним особисто.

Дослідивши докази у справі, заслухавши пояснення сторін, суд враховує наступне.

Судом встановлено, що 25.06.2020 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики.

Відповідно до умов договору, позикодавець передав, а позичальник отримав в позику грошові кошти в сумі 3097000 грн., які зобов`язязався повернути в строк до 01.07.2020 р. (а.с. 7).

Однак, у визначений в розписці строк, відповідач грошові кошти в розмірі 3097000 грн. не повернув.

19.01.2022 р. ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 з вимогою про сплату заборгованості в загальній сумі 3696494,93 грн., яка складається з 3097000 грн. основної заборгованості, 455293.52 грн. інфляційних втрат та 144201,41 грн. 3 % річних. Вказану суму просив перерахувати в строк до 19.02.2022 р. (а.с. 8-9).

Висновком Науково-дослідної лабораторії судових експертиз № 245-22 від 02.11.2022 р. за результатами проведення почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 у розписці від імені ОСОБА_4 на суму 3097000 грн. від 25.06.2020 р. виконаний самим ОСОБА_4 (а.с. 13-23).

10.11.2022 р. ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 з вимогою про сплату заборгованості в загальній сумі 3762240,80 грн., яка складається з 3097000 грн. основної заборгованості, 512130,21 грн. інфляційних втрат та 153110,59 грн. 3 % річних. Вказану суму просив перерахувати в строк до 10.12.2022 р. (а.с. 24-26).

Однак, вказана вимога залишена ОСОБА_4 без відповіді та задоволення, заборгованість не сплачена.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України).

Конструкція правочину, вчиненого під впливом насильства, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок насильства і необхідно довести, що воно мало місце.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що оспорюваний договір позики від 25.06.2020 року був укладений ним внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_3 та його батька ОСОБА_6 , а тому просив визнати його недійсним на підставі частини першої статті 231 ЦК України. Проте, позивач за зустрічним позовом не зазначає в чому саме виражався тиск на нього, які негативні наслідки могли б бути спричинені у разі відмови від написання боргової розписки чи яка шкода була б спричинена його законним інтересам.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що власноручне написання ОСОБА_4 боргової розписки було вчинено ним внаслідок стороннього фізичного чи психічного тиску.

Ухвалою суду від 06.06.2023 р. задоволено клопотання ОСОБА_4 про призначення судової психолого-почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставлені питання: в якому психофізіологічному та емоційному стані на час виконання розписки перебував ОСОБА_4 ; чи виконаний текст розписки під впливом збиваючих факторів; чи написана розписки під психологічним тиском. Проте, у зв`язку з несплатою ОСОБА_4 вартості проведення судової експертизи, ухвала суду про призначення експертизи залишена експертом без виконання.

А відтак, доводи ОСОБА_4 - відповідача за первісним позовом про те, що договір позики укладений під психологічним/психічним тиском з боку позивача відхиляються судом, оскільки вони є необґрунтованими та жодними доказами не підтвердженими.

Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про фіктивність укладеного договору позики.

За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд встановив, що 25.06.2020 р. між сторонами укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3097000 грн. строком до 01.07.2020 р.

При цьому відповідачем ОСОБА_4 власноруч написано розписку.

Складання відповідачем розписки засвідчує факт передання грошових коштів від позичальника і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, оскільки засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18) ; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 рок у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18); у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 вересня 2021 р. №761/29374/19 та від 01 червня 2022 р. №559/2587/19.

Існування між сторонами корпоративних відносин, на думку суду не свідчить про фіктивність договору позики.

Враховуючи наведене та доведеність факту отримання відповідачем грошових коштів у сумі 3097000 грн. від позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, враховуючи відсутність доказів на підтвердження погашення заборгованості та відсутність переконливих доказів на підтвердження підстав недійсності договору позики або неотримання грошових коштів позичальником, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову про стягнення з ОСОБА_4 основної суми боргу за договором позики 3097000 грн.

Обґрунтованими суд вважає вимоги позивача ОСОБА_3 і в частині позовних вимог про стягнення інфляційний втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши розрахунок, враховуючи межі позовних вимог, суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком в частині стягнення з первісного відповідача ОСОБА_4 на користь первісного позивача ОСОБА_3 512130,21 грн. інфляційних втрат та 153110,59 грн. - 3% річних, нарахованих за період з 02.07.2020 р. по 23.02.2023 р.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати за розгляд позовної заяви в суді, слід покласти на відповідача за первісним позовом.

Відтак, стягненню з відповідача (за первісним позовом) підлягає компенсація сплаченого позивачем при зверненні до суду судовий збор в розмірі 13420 грн. (1% ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб: 2684 грн. х 5 = 13420 грн).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовільнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 3762240,80 грн., яка складається: 3097000 грн. основний борг, 512130,21 грн.- інфляційних втрат, 153110,59 грн. - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 13420 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач (за первісним позовом) ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 )

Відповідач (за первісним позовом) ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Повний текст рішення виготовлений 18.10.2024 р.

Суддя А.О. Сільман