УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року

м. Київ

справа № 487/3072/23

провадження № 61-8362ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Коренко Тетяна Володимирівна, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національна поліція України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Головного управління Національної поліції у Миколаївській області

(далі - ГУНП у Миколаївській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національна поліція України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 червня 1978 року ОСОБА_1 працювала в органах внутрішніх справ та з 01 грудня 2013 року займала посаду старшого діловода Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Миколаївській області (далі - УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та активними бойовими діями у місті Миколаєві та Миколаївській області,

15 березня 2022 року позивачка була змушена виїхати за кордон до Республіки Польща, де отримала статус біженки.

Також позивачка вказувала, що з вказаного періоду вона написала заяву про надання щорічної відпустки на 24 календарних дні, та оскільки повертатися було ще небезпечно, заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати надсилала засобами електронного зв`язку та продовжувала перебувати у відпустці.

У липні 2022 року на питання працівника відділу ОСОБА_2 через месенджер «Телеграм», чи буде ОСОБА_1 продовжувати термін відпустки, позивачка пояснила, що в місті Миколаєві ще небезпечно та повернутись з-за кордону вона не може, тому 16 червня 2022 року подала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 25 червня до 24 липня 2022 року.

25 липня 2022 року у зв`язку з неможливістю повернутись в Україну ОСОБА_1 повторно написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати, право на отримання якої передбачено частиною третьою статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

26 серпня 2022 року ОСОБА_1 повідомлена, що вона звільнена

на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин

з 15 серпня 2022 року.

Позивач вважає звільнення незаконним та протиправним, оскільки факт її відсутності на робочому місці без поважних причин (прогул) підтверджений не був, повернутись на роботу вона не мала можливості, оскільки це загрожувало її здоров`ю та життю та її родини, про що вона неодноразово повідомляла свого керівника та службових осіб відділу УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області та писала заяви про надання відпусток.

Посилаючись на викладене вище, ОСОБА_1 просила суд:

- поновити їй строк звернення до суду;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 15 серпня 2022 року № 566 о/с про її звільнення;

- поновити її на посаді діловода УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області

з 15 серпня 2022 року;

- стягнути з ГУНП в Миколаївській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення 15 серпня 2022 року до дня поновлення на роботі.

Заводський районний суд міста Миколаєва рішенням від 05 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав незаконним та скасував наказ від 15 серпня 2022 року № 566 о/с по ГУНП у Миколаївській області про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 частини 40 КЗпП України.

Поновив ОСОБА_1 на посаді діловода УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області з 15 серпня 2022 року.

Стягнув з ГУНП у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 127 557 грн

(без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Допустив до негайного виконання рішення в частині поновлення

ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що подана ОСОБА_3 заява про надання їй відпустки за власний рахунок на період

з 01 до 31 серпня 2022 року не була розглянута роботодавцем в установленому законом порядку та з врахуванням того, що будь-яких повідомлень у електронній формі протягом 01-03 серпня 2022 року їй не надходило, позивачка могла об`єктивно вважати, що їй було надано відпустку. Отже, відсутні обставин, які б свідчили про відсутність ОСОБА_3 протягом 01-03 серпня 2022 року на робочому місці без поважних причин, а тому факт допущення нею прогулу не доведено. Крім того, при винесені спірного наказу відповідач порушив положення статті 149 КЗпП України, оскільки ОСОБА_3 не запропоновано надати письмові пояснення. Разом з тим, у зв`язку зі скасуванням судом наказу про звільнення позивачки відповідно до статті 235 КЗпП України на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Миколаївський апеляційний суд постановою від 06 травня 2024 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за встановлених обставин відповідач мав підстави для звільнення позивачки ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, оскільки її дії щодо невиходу на роботу носили суб`єктивний, залежний від її волі характер, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом відпустки не може вважатись поважною причиною відсутності на роботі. Тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

У касаційній скарзі, поданій 09 червня 2024 року через систему «Електронний суд», ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Коренко Т. В., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка

Коренко Т. В., міститься клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущений з поважних причин, оскільки повний текст постанови Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2024 року складений 10 травня 2024 року, забезпечений загальний доступ у Єдиному державному реєстрі судових рішень - 13 травня 2024 року.

На переконання заявниці, зазначене є достатньою підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Касаційна скарга на вищевказане судове рішення подана до суду касаційної інстанції через систему «Електронний суд» 09 червня 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Миколаївський апеляційний суд прийняв постанову 06 травня 2024 року,

її повний текст складений 10 травня 2024 року, а тому останнім днем на касаційне оскарження є 09 червня 2024 року (вихідний день). За таких обставин строк на касаційне оскарження заявницею не пропущений, тому у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження необхідно відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин його відсутності. Поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті. У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 працювала на посаді діловода УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області згідно з наказом від 26 вересня 2016 року

№ 268 о/с.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України за заявою ОСОБА_1 на період з 14 березня до 06 квітня 2022 року їй надана щорічна відпустка (від 14 березня 2022 року наказ № 230 о/с) та 16 березня 2022 року вона виїхала до Республіки Польща.

Під час перебування у Республіці Польща наказами від 25 квітня 2022 року

№ 335 о/с та від 23 травня 2022 року № 395 о/с ОСОБА_1 надано відпустку на період з 15 квітня до 24 травня 2022 року відповідно до частини третьої статті 12 Закону № 2136-ІХ.

Наказом від 30 травня 2022 року № 406 о/с ОСОБА_3 надано відпустку на період з 25 травня до 24 червня 2022 року відповідно до частини третьої статті 12 Закону № 2136-ІХ.

Наказом від 27 червня 2022 року № 477 о/с ОСОБА_1 надано відпустку на період з 25 червня до 24 липня 2022 року відповідно до частини третьої статті 12 Закону № 2136-ІХ.

Наказом від 25 липня 2022 року № 534 о/с ОСОБА_3 надано щорічну додаткову відпустку за ненормований робочий день на період

з 25 до 31 липня 2022 року відповідно до пунктів 3.1.4 розділу II Колективного договору та пункту 2 частини першої статті 8 Закону України «Про відпустки».

Про надання вказаних відпусток позивачка подавала особисті заяви в електронному вигляді у месенджер працівника УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області, які після роздрукування передавались керівнику управління для подальшого опрацювання, що не суперечить положенням статті 7

Закону № 2136-ІХ.

Також суди встановили, що 01 серпня 2022 року у месенджер ОСОБА_4 , яка станом на липень-серпень 2022 року працювала на посаді старшого інспектора з особливих доручень сектору пожежної безпеки УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області, та з урахуванням покладених на неї обов`язків здійснювала ведення табелю обліку робочого часу та комунікувала з працівниками, які перебували за межами України, з питань трудових відносин, ОСОБА_1 у черговий раз направила заяву про надання відпустки за власний рахунок.

Наказом від 15 серпня 2022 року № 566 о/с ОСОБА_3 звільнена з посади діловода УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області з 15 серпня 2022 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин).

Наказ про звільнення прийнятий на підставі актів про відсутність

ОСОБА_3 на робочому місці протягом часу з 09 до 17 години

01, 02 та 03 серпня 2022 року та доповідної записки начальника Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Миколаївській області Щибрі С. Б. від 03 серпня 2022 року.

Позивач не заперечувала своєї відсутності на роботі у зазначений у наказі про звільнення період, посилаючись на те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України вона, починаючи з 15 березня

до 26 листопада 2022 року перебувала за кордоном та не поверталась на своє робоче місце у місто Миколаїв, оскільки це загрожувало здоров`ю і життю її та її родини.

З наказів про надання позивачці відпусток слідує, що за період з 15 квітня

до 24 липня 2022 року ОСОБА_3 відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надано відпустки загальною тривалістю 101 календарний день (тобто без врахування наданої їй щорічної відпустки та додаткової відпустки за ненормований робочий час).

Відповідно до пояснень ОСОБА_4 , за тиждень до закінчення наданої ОСОБА_3 відпустки, ОСОБА_2 за дорученням керівництва направила позивачці повідомлення, що відпустку їй не будуть більше продовжувати, а тому необхідно буде вийти на роботу. Також свідок пояснила, що 01 серпня 2022 року ОСОБА_3 не вийшла на роботу, а згодом на телеграм-канал від неї надійшла заява про надання їй з 01 до 31 серпня

2022 року відпустки за власний рахунок, яку ОСОБА_5 роздрукувала та передала керівнику відділу УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області Щибрі С. Б .

Викладені обставини підтверджуються змістом наданого позивачкою скриншоту її листування із ОСОБА_7 , де 22 липня 2022 року остання повідомляє ОСОБА_1 , що їй буде відмовлено керівництвом у наданні наступної відпустки. Наступне повідомлення від ОСОБА_4 датується

01 серпнем 2022 року, де вона запитує у позивачки, де вона, оскільки повинна була вийти у цей день на роботу. З огляду на вказане листування, заява про надання відпустки за власний рахунок в період з 01 до 31 серпня 2022 року надіслана позивачкою вже після отримання від ОСОБА_4 об 11:48 год попередження про можливість звільнення.

Також 26 серпня 2022 року позивачці направлений витяг з наказу про її звільнення з 15 серпня 2022 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

З огляду на викладене факт відсутності позивачки на роботі

01, 02 та 03 серпня 2022 року відповідачем доведений та позивачкою визнавався, тоді як поважність причин відсутності на роботі в цей період ОСОБА_1 не довела.

Разом з тим, суди установили, що у лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУНП в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національна поліція України, про визнання протиправним та скасування наказу від 15 серпня

2022 року № 566 о/с про звільнення позивачки з 15 серпня 2022 року з посади діловода УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області, поновлення на посаді діловода УЛМТЗ ГУНП в Миколаївській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 15 серпня 2022 року до дати винесення судового рішення.

Миколаївський окружний адміністративний суд ухвалою від 06 березня

2023 року позовну заяву ОСОБА_1 повернув на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України (справа № 400/1007/23).

Не погодившись з ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 березня 2023 року, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 08 травня 2023 року ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 березня

2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1

до ГУНП в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національна поліція України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовив на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.

Роз`яснив ОСОБА_1 її право звернення з даним позовом до відповідного місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи

(стаття 5-1 КЗпП України).

Приписами частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною другої статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Частиною третьою статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

При цьому, призупинення дії трудового договору, в розумінні частини першої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Водночас КЗпП України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці та за змістом статті 2-1 якого рівність трудових прав громадян України, недопущення дискримінації у сфері праці.

Згідно з частиною третьою статті 29 КЗпП України ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної пунктом 4 частини першої цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею.

Пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Положеннями статті 148 КЗпП України обумовлено, що дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У справі, що розглядається, позивачка ОСОБА_1 звільнена з посади діловода УЛМТЗ ГУНП у Миколаївській областіна підставі пункту 4

частини першої статті 40 КЗпП України.

Так, зі змісту пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України висновується, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

При цьому прогул, в розумінні КЗпП України, це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути підставою звільнення працівника.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) Верховний Суд зазначив, що «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2

статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника».

У постанові від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження

№ 61-47902св18) Верховний Суд вказав, що «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази».

Подібний висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 29 січня

2024 року у справі № 372/3014/23 (провадження № 61-674ск24).

У постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21), на яку послалася заявниця у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження, Верховний Суд виснував, що «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Варто зазначити, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

У справі, що розглядається, позивачці ОСОБА_1 за період з 15 квітня

до 24 липня 2022 року відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надано відпустки загальною тривалістю 101 календарний день (тобто без врахування наданої їй щорічної відпустки та додаткової відпустки за ненормований робочий час), та вона, починаючи з 01 серпня 2022 року мала приступити до виконання її посадових обов`язків в УЛМТЗ ГУНП у Миколаївській області.

Свою відсутність на робочому місці, починаючи з 15 березня 2022 року

по 26 листопада 2022 року, позивачка пояснює перебуванням за межами України з поважних причин, адже вимушено виїхала закордон до Республіки Польща у зв`язку із наявною загрозою для її життя та здоров`я, а також її родини, яка пов`язана з військовою агресією проти України та систематичними обстрілами міста Миколаєва та Миколаївської області.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивачка допустила прогул без поважних причин (не подала роботодавцю докази, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі у спірний період).

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами (див., зокрема постанови Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження

№ 61-10432св21), від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21), від 29 червня 2022 року у справі

№ 569/22159/19 (провадження № 61-19646св21), від 21 вересня 2023 року

у справі № 639/2672/22 (провадження № 61-11324св23), від 20 листопада 2023 року у справі № 564/2853/21 (провадження № 61-4893св23),

від 16 лютого 2024 року у справі № 683/1745/22 (провадження

№ 61-5080св23)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що звільнення з підстави, передбаченої пунктом 4 статті 40 КЗпП України, є законним, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові.

Оскільки вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, вони також не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження заявниця послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/6569/20 (провадження № 61-10432св21), від 22 червня 2023 року

у справі № 577/1447/22 (провадження № 61-13377св22).

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/6569/20 (провадження

№ 61-10432св21), колегія суддів відхиляє, оскільки вказана постанова була предметом дослідження суду апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

У постанові від 22 червня 2023 року у справі № 577/1447/22 (провадження

№ 61-13377св22) Верховний Суд вказував, що «поняття простою викладено у статті 34 КЗпП України, де визначено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Відповідно до статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. На період освоєння нового виробництва (продукції) роботодавець може здійснювати працівникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців».

Посилання заявниці у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права, зроблених у постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року у справі № 577/1447/22 (провадження

№ 61-13377св22), є безпідставними, оскільки висновки у вказаній справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, колегія суддів відхиляє означений аргумент касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідач зазначав, що є доведеним факт, що ОСОБА_1 , не з`явившись на роботу 01 серпня 2022 року, не узгодивши з роботодавцем надання відпустки від 01 серпня 2022 року, почала її використовувати без належних підстав, що є відсутністю на роботі без поважних причин (прогулом).

Враховуючи, що станом на час звернення позивачки до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, строк визначений частиною другою статті 233 КЗпП України, не підлягає застосуванню, оскільки був продовжений автоматично на строк дії карантину, який діяв до 30 червня

2023 року. Строки звернення до суду особи за захистом своїх трудових прав визначені спеціальним законом КЗпП України, норми якого і підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції є правильними, ґрунтуються на правильному тлумаченні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зокрема пункту 4 статті 40 КЗпП України, при звільненні позивачки її права порушені не були.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявниці із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується

у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє адвокатеса Коренко Тетяна Володимирівна,

про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національна поліція України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Коренко Тетяна Володимирівна,

на постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк