Дата документу 15.10.2024 Справа № 337/1224/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1224/24
Провадження №22-ц/807/1740/24
Провадження №22-ц/807/1740/24-2
Головуючий в 1-й інстанції Новікова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Полякова О.З., Трофимової Д.А.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Серебрянникова Дениса Валерійовича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 25 червня 2024 року) та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 08 липня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просить здійснити поділ квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за позивачкою право власності на 9/10 частин спірної квартири, за відповідачем право власності на 1/10 частину спірної квартири, вирішити питання щодо стягнення судових витрат. В обґрунтування позову зазначила, що у період шлюбу подружжям була придбана спірна квартира, після розірвання шлюбу угоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. В договорі купівлі-продажу було зазначено, що частки квартири розподіляються по частині кожному з подружжя. Позивачка вважає, що необхідно відступити від розміру часток у договорі та визначити нові частини квартири, оскільки кошти на придбання оспорюваної квартири були надані позивачці її матір`ю ОСОБА_3 , які остання отримала від продажу квартири у АДРЕСА_2 за договором відчуження від 23.02.2007 у сумі 159075,00 грн. що на дату купівлі-продажу було еквівалентно 31500 доларів США. Спірна квартира сторонами була придбана за 146500,00 грн, що на дату купівлі було еквівалентно 29 000 доларів США. Грошова сума за продану квартиру по АДРЕСА_3 перевищує вартість придбаної квартири по АДРЕСА_4 . До купівлі спірної квартири сторони проживали у квартирі по АДРЕСА_2 . Зазначена квартира була придбана за 128775,00 грн., що на дату купівлі було еквівалентно 25500 доларів США. Кошти на придбання цієї квартири були надані батьками позивачки у розмірі 21500 доларів США, що на дату купівлі-продажу квартири складало 108 555,00 грн. та за спільно нажиті кошти з відповідачем у розмірі 4000 доларів США, що на дату купівлі-продажу складало 20200,00 грн. Отже, вклад відповідача в оспорювану квартиру складав лише 2000 доларів США, тому за відповідачем слід визнати право власності на 1/10 частину спірної квартири.

РішеннямХортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовлено.

Додатковим рішеннямХортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2024 року, доповнено рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2024 року в справі в справі № 337/1224/24 Номер провадження 2/337/914/2024 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в сумі 7000 грн. 00 коп., в іншій частині судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Серебрянникова Дениса Валерійовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні вимог позову у повному обсязі відповідно скасувати додаткове рішення суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув уваги та той факт, що джерелом набуття коштів на придбання оспорюваної квартири були кошти матері позивача від продажу іншої квартири, а не спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Сльоти Д.М. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.12.1995р. Шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів громадського міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис №2155.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин мешкає з матір`ю позивачкою по справі.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2023 року шлюб між сторонами розірваний.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тарасовою А.П. та зареєстрованого в реєстрі за №663, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у ОСОБА_5 у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_5 (по частки за кожним з подружжя ), а також зареєстрували його 16.03.2007 в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».

Наразі між сторонами наявний спір щодо поділу зазначеного житла.

Зі змісту укладеного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 бригади) від 23.02.2007 (надалі Договір) нотаріус засвідчив факт того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільну часткову власність по 1/2 частині кожному. За змістом пункту 1 вказаного Договору Покупці зобов`язалися прийняти квартиру по 1/2 частині та сплатити за неї обговорену грошову суму, пунктом 3 Договору було закріплено, що продавець одержала грошові кошти від обох покупців.

Пунктом 9 Договору передбачено: «Право власності на квартиру АДРЕСА_5 в рівних частках кожному, виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього договору відповідно до вимог ст.182 Цивільного кодексу України.»

За змістом пункту 8 Договору його сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

16.03.2007 Договір купівлі-продажу спірної квартири був зареєстрований в ОП «ЗМБТІ», що підтверджується доданим до позову витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13908061.

Отже, сторони як покупці квартири, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі під час укладення договору визначили правовий режим власності на придбану квартиру і вона є об`єктом права часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що сторони зазначили у нотаріально посвідченому договорі.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 бригади) від 23.02.2007 не був визнаний недійсним у встановленому законом порядку, а тому він та його наслідки є обов`язковими для всіх його учасників, в тому числі щодо виникнення права часткової власності на квартиру між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - тобто фактично спірне майно було поділено подружжям під час перебування у шлюбі, що узгоджується з положеннями ст. 69 СК України, згідно якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того що укладання договору дарування валютних цінностей на суму, що перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян в усній формі (без письмової форми, що підлягає нотаріальному посвідченню) є нікчемним правочином, показання свідків щодо передання коштів на придбання спірного житла, навіть при наявності копій правочинів, вчинених в один день у відповідній черговості, є недопустимими доказами, які не можуть спростувати нікчемність такого договору та, відповідно, не можуть бути покладені в обґрунтування висновків суду та за відсутності належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, а також при встановленні факту подільності такого майна під час перебування у шлюбі та нотаріального посвідчення такої домовленості у вигляді укладання нотаріального договору, за яким сторони придбали спірне житло у спільну часткову власність, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тарасовою А.П. та зареєстрованого в реєстрі за №663, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у ОСОБА_5 у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_5 (по частки за кожним з подружжя ), а також зареєстрували його 16.03.2007 в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».

Таким чином, сторони перебуваючи у шлюбі придбали нерухоме майно і за договором купівлі-продажу такого майна визначили спільну часткову власність на це майно, тобто закріпили розмір часток у спільній сумісній власності подружжя.

Із договору купівлі-продажу від 23 лютого 2007 року вбачається, що на час набуття спірної квартири сторони діяли добровільно, і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій за спільною згодою визначили їх рівні частки у спільній сумісній власності подружжя.

За змістом пункту 8 Договору його сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Вказаний договір купівлі-продажу квартири є чинним.

Отже, суд першої інстанції ухвалюючи рішення, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, враховуючи те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що більша частина вартості спірної квартири була передана їй від матері, яка отримала гроші від продажу іншої квартири, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 9/10 частин спірної квартири, оскільки договором купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2007 року, уже було визначено право власності по 1/2 частини указаної квартири за сторонами у справі за їх спільною згодою, і вказаний договір у передбаченому законом порядку недійсним не визнавався.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів з приводу незаконності та необґрунтованості ухваленого додаткового рішення у справі, а вимоги щодо його скасування пов`язані із вимогою щодо скасування основного рішення у справі, колегія суддів апеляційного суду виходячи із вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, який передбачає стягнення судових витрат у разі відмови у задоволенні позову з позивача, вважає додаткове рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 7000,00 грн. законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Серебрянникова Дениса Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 жовтня 2024 року.

Судді: С. В. Кухар

О.З. Поляков

Д.А. Трофимова