ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 638/17157/21

провадження № 22-ц/818/2773/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії - Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

скаржник - ОСОБА_1

особі дії якої оскаржуються - старший державний виконавець Шевченківського ВДВС у м. Харкові СМУМЮ Стадник Світлани Олексіївни

боржник - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу Шевченківського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року постановлену у складі судді Семіряд І.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність виконавця, в якій просив визнати неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця, скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування заяви зазначав, що, постановою Харківського апеляційного суду ухвалено рішення, яким його позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення та вселення задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення та зобов`язано надати екземпляр ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 ( надалі Квартира).

17.04.2024 старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 11.04.2024 № 638/17157/21, виданого Дзержинським районним судом міста Харкова на виконання вищезазначеного рішення суду, яке 01.05.2024 було закінчено у зв`язку із добровольним виконанням боржником рішення суду. Постанова по закриття виконавчого провадження є незаконною і такою, що підлягає скасуванню, оскільки під час перевірки державним виконавцем факту добровільного виконання боржником рішення суду, було встановлено що в Квартирі проживає орендар ОСОБА_3 , що свідчить про фактичне не виконання боржником судового рішення про вселення стягувача та доводить вчинення боржником активних умисних дій, спрямованих на перешкоджання стягувачу проживати у квартирі. Державним виконавцем надано стягувачу лише одноразовий фактичний вхід до житлового приміщення, не було долучено до матеріалів виконавчого провадженн, копії діючого договору оренди квартири, копії першого аркушу протоколу допиту свідка ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, не враховано, що саме боржником вчиняються умисні дії, які унеможливлюють проживання (перебування) стягувача у квартирі. На час складання державним виконавцем акту перевірки виконання рішення суду про вселення, діяв укладений боржником та ОСОБА_3 договір оренди квартири від 03.05.2023, який укладено строком на один рік і пунктом 4.1 якого передбачена можливість продовження строку його дії. Присутній при складані акту ОСОБА_3 , під відеозапис, заявив, що він буде продовжувати з боржником ОСОБА_2 строк дії договору оренди квартири від 03.05.2023. Зазначене доводить, що перебування орендаря ОСОБА_3 , так само як і перебування у квартирі будь-яких інших орендарів, унеможливлює проживання стягувача у квартирі. Таким чином державним виконавцем складено акт перевірки виконання рішення суду від 29.04.2024, що відповідає дійсності лише в частині вручення ключів від квартири та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, що не відповідає вимогам закону. Рішення суду про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до Квартири не виконано.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року скаргу стягувача ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії та бездіяльність старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадник Світлани Олексіївни під час виконання та закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 11.04.2024 № 638/17157/21, виданого Дзержинським районним судом міста Харкова. Визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця від 01.05.2024 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 11.04.2024 № 638/17157/21, виданого Дзержинським районним судом міста Харкова. Зобов`язано Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції провести виконавчі дії за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвала мотивована тим, що під час процедури виконання виконавчого листа старший державний виконавець у супереч вимогам статей 18, 67 ЗУ «Про виконавче провадження» не забезпечила неупередженого і повного виконання рішення суду щодо вселення ОСОБА_1 , не перевірила можливість проживання стягувача у житловому приміщені та не впевнилась у відсутності перешкод для його проживання, а фактично примусового виконання рішення суду не відбулось, а лише було констатовано, що рішення виконано у добровільному порядку.

Не погодившись з ухвалою суду Шевченківський ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Так, судом не надано належної оцінки тому, що 29.04.2024 року керуючись п.1 ст. 67 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» державним виконавцем здіи?снено перевірку виконання рішення суду та встановлено, що рішення суду виконано протягом 10-ти робочих днів боржником самостіи?но, а саме: усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом надання стягувачу екземпляру ключів від вхідних двереи? квартири АДРЕСА_1 та забезпеченно безперешкодне входження, користування, проживання у вищезазначеному житловому приміщені, про що складении? відповіднии? акт державного виконавця. Проживання у зазначеній квартирі сторонньої особи - орендаря не свідчить про створення стягувачу перешкод у проживанні в квартирі з боку боржника. Орендар не є стороною у виконавчому провадженні, тому виконавець позбавлений можливості застосувати до нього будь - які примусові дії з виселення. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке и?ого вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державнии? виконавець має право повторно здіи?снити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвіи?ному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Тобто, дана норма чітко визначає те, що саме боржником , а не іншими особами, які відповідно до Закону мають право користування маи?ном, мають вчинятися перешкоди щодо цього маи?на. Крім того, відповідно до частини другоі? статті 67 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження», примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та и?ого проживання (перебування) в ньому. Відповідно до складеного акту стягувачу було надано право безперешкодного входження до житла. Державнии? виконавець діяв відповідно до Закону та в межах компетенціі? , однак судом першоі? інстанціі? невірно розтлумачено поняття дискреціи?них повноважень державного виконавця. Стягувач навмисно приховуває тои? факт, що міг у будь-якии? момент користуватися та вільно перебувати у домоволодінні. При тому, останніи? не є законним власником Квартири, зловживає процесуальними правами, оскільки у нього відсутнє законне право звернутися до суду з вимогою щодо виселення третіх осіб із Квартири. Таким чином ОСОБА_1 у власних інтересах, які суперечать нормам закону, трактує рішення першоі? інстанціі? щодо и?ого вселення та на власнии? розсуд хоче за допомогою виконавчоі? служби та оскаржуваного рішення суду неправомірно виселити третю особу, яка проживає у квартирі на законних підставах.

21.06.2024 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу залишити без змін. Посилався на те, що судом повно та всебічно встановлені обставини у справі та ухвалене законне та обґрунтоване рішення за наслідками якого державною виконавчою службою вчинені належні виконавчі дії щодо притягнення боржника до адміністративної відповідальності за невиконання рішення суду та вселено ОСОБА_1 до Квартири.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи постановою Харківського апеляційного суду від 14.03.2024 усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 екземпляр ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

11.04.2024 ОСОБА_1 отримав виконавчі листи на виконання судового рішення.

17.04.2024 старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Харкові відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №638/17157/21.

З копії акту державного виконавця від 29.04.2024 вбачається, що старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС Стадник С.О., при примусовому виконанні виконавчого листа №638/17157/21, виданого 11.04.2024 Дзержинським районним судом м. Харкова про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру, за участю понятих: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у присутності орендаря ОСОБА_3 , державного виконавця Нагорного Р.О. встановлено, що при перевірці виконання вказаного виконавчого листа у строки добровільного виконання рішення боржником, протягом десяти робочих днів з моменту відкриття виконавчого провадження встановлено, що представником боржника надано комплект ключів від вхідних дверей за адресою АДРЕСА_2 . Також стягувачу, окрім передачі комплекту ключів було забезпечено безперешкодне входження у квартиру. Особа, яка проживає на підставі договору оренди не перешкоджає проживанню стягувачу. Однак, ОСОБА_1 відмовився від проживання, оскільки перебуває орендар і він не згідний проживати з ним. Акт підписано державним виконавцем, стягувачем, представником боржника та понятими.

Згідно даних постанови старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС 01.05.2024 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, 29.04.2024 державним виконавцем здійснено перевірку виконання рішення суду та встановлено, що рішення суду виконано протягом десяти днів самостійно, а саме усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом надання стягувачу екземпляру ключів від вхідних дверей квартири.

Відповідно дост. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII ( надалі Закон № 1404-VIII) в редакції що діяла на час вчинення виконавчих дій ( надалі Закон № 1404-VIII ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 30 вищезазначеного Закону державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Конституція України визначає, що кожен має право на житло, а держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47).

При порушенні будь-яких конституційних прав чи власних інтересів, особа має право звертається до суду, інших державних правозахисних органів, розраховуючи на те, що держава захистить їх від неправомірних дій і допоможе поновити порушені права та законні інтереси.

У випадку порушення житлових прав будь-яка особа має право вимагати у судовому порядку поновлення цих прав зокрема шляхом вселення особи до житла, що належить їй на праві володіння чи користування.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Зертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 , обґрунтовував порушення його прав та свобод неправомірним закінченням виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 11.04.2024 № 638/17157/21, а саме не виконання рішення суду про усунення перешкод у користуванні Квартирою.

У ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом ст. 67 Закону України №1404-VIII державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно, державний виконавець виконує його примусово.

Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового вселення, під час виконання рішення про вселення не є перешкодою для вселення стягувача. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції. Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Згідно з п.9 ч.1 ст. 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Визнаючи постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження неправомірною й такою, що порушує права заявника на судовий захист, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що що під час процедури виконання виконавчого листа старший державний виконавець у супереч вимогам статей 18, 67 Закону № 1404-VIII не забезпечила неупередженого і повного виконання рішення суду щодо вселення ОСОБА_1 , не перевірила можливість проживання стягувача у житловому приміщені та не впевнилась у відсутності перешкод для його проживання, тобто фактично примусового виконання рішення суду не відбулось, а лише було констатовано, що рішення виконано у добровільному порядку.

Доводи апелянта про те, що суд не надав належної оцінки фактів відсутності у державного виконавця повноважень вимагати виселення із Квартири орендаря, відсутність у стягувача також права вимагати виселення орендаря, оскільки він не є власником Квартири та наявної у ОСОБА_1 можливості проживати у Квартирі разом з орендарем висновків суду не спростовують.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами 29.04.2024 ОСОБА_1 (стягувачу) було забезпечено безперешкодне входження до квартири та надано екземпляр ключів, проте у зв`язку із проживанням в Квартирі третьої особи стягувач був позбавлений можливості безперешкодно заходити у квартиру та проживати там, про що ним і було наголошено, як при складанні акту державного виконавця 29.04.2024, так і в скарзі начальнику Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові ( а.с. 76, 78 - 79).

В свою чергу, Шевченківським ВДВС не було вирішено питання про відновлення виконавчого провадження та не виконано дії, передбачені ст. 67 Закону № 1404-VIII, а саме не забезпечено стягувачу постійного безперешкодного доступу до житлового приміщення, як визначено судовий рішенням та відображено у виконавчому документі.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду судова колегія дійшла до висновку, що судом ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги не є підставою для його скасування. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Шевченківського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.

Головуючий О. Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Ю.М.Мальований