ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року

м. Черкаси

справа № 712/851/24
провадження № 22-ц/821/1001/24
категорія: 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Новікова О.М.,

суддів: Василенко Л.І., Сіренка Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Макеєв Валерій Федорович,

відповідач: комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради,

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Макеєва Валерія Федоровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягненні компенсації втрати частини заробітної плати.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

22 січня 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до про стягнення середнього заробітку за весь час затримки та компенсації втрати частини заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 починаючи з 11.12.2014 pоку по 12.12.2016 року знаходився у трудових відносинах з КП «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради. Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього за період з 01.01.2016 року по 12.12.2016 року була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 20902 грн. 54 коп.

Наказом Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 року у справі №712/2734/20 стягнуто з КП «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 20902 грн. 54 коп. Обставини встановлені судом у справі №712/2734/20. Фактичний розрахунок відповідачем перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 20902 грн. 54 коп. відбувся лише 27 грудня 2023 року після здійснення Другим відділом ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заходів спрямованих на примусове виконання наказу Соснівського районного суду м. Черкаси у справі №712/27.34/20 у виконавчому провадженні №71390623.

Таким чином, відповідач в порушення строків встановлених ст. 116 КЗпП України, більше ніж 6 років з моменту звільнення позивача не здійснював йому виплату заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Вищевказане є підставою для відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а також стягнення компенсації по заборгованій заробітній платі у зв`язку з затримкою її виплати.

Останнім робочим днем позивача є 12.12.2016 року, що підтверджується записом про звільнення у трудовій книжці.

Просив суд стягнути з КП «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 12.12.2016 року. по 26.12.2023 року в сумі 206596 грн. 00 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 12.12.2016 року по 26.12.2023 року в сумі 22540 грн. 79 коп. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що суд вважає обґрунтованими доводи представників відповідача те, що саме на позивача як керівника підприємства законом покладався обов`язок забезпечити виконання законодавства про оплату праці з працівниками.

Наданими відповідачем доказами підтверджено порушення фінансової звітності, допущені КП «Інститут розвитку міста» в період роботи позивача директором вказаного підприємства в 2014 - 2016 роки, а також наявність збитків від діяльності очолюваного позивачем підприємства.

За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем доведено відсутність вини роботодавця у порушенні строків виплати заробітної плати позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають до задоволення.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом з приводу порушення права на оплату праці в період роботи з березня 2016 року до 12 грудня 2016 року у січні 2024 року після спливу строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП у редакції, що діє з 19.07.2022 року, не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення належної йому при звільненні 12.12.2026 року компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Стосовно вимог позивача про нарахування компенсації в період після звільнення, окрім відшкодування відповідно до ст. 117 КЗпП, також і компенсації втрати частини доходів, суд доходить висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то спеціально передбаченим у законі для трудових відносин способом компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у тому числі й після прийняття судового рішення є саме відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У травні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Макеєв Валерій Федорович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення внаслідок неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Макеєва Валерія Федоровича мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд неправомірно здійснив часткову переоцінку висновків Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 у справі №712/2734/20 та фактично не розглянув позовні вимоги по суті, чим протиправно позбавив позивача законної сатисфакції за тривалу не виплату заробітної плати. При цьому, абсолютно безпідставно та протиправно суд вдався до розгляду «питання про збитки», що не могло бути предметом судового дослідження, у справі, що розглядається. Вказує, що зазначене порушення є самостійною в беззастережною підставою для скасування рішення суду.

Акцентує увагу апеляційного суду на тому, що суд першої інстанції, враховуючи та оцінюючи обов`язки колишнього директора КП «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради Чернявського П.О., не врахував той факт, що боржником по судовому наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 року є саме КП «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради, а не директор комунального підприємства, а отже жодних підстав надавати оцінку діяльності позивача ОСОБА_1 як бувшого директора суд першої інстанції не повинен був, враховуючи предмет даного позову та визначеного позивачем відповідача по справі. Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вказав у рішенні, що саме на позивача як керівника підприємства законом покладався обов`язок забезпечити виконання законодавства про оплату праці. Однак, вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що предметом даного позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не входить до структури заробітної плати.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У червні 2024 року комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що ОСОБА_1 працював керівником (директором) комунального підприємства «Інститут розвитку міста» протягом двох років з 11.12.2014 по 12.12.2016 включно. Останнім робочим днем позивача є 12.12.2016, що підтверджується записом про звільнення у трудовій книжці. Тобто, саме в день звільнення позивача 12.12.2016 відповідач в особі директора комунального підприємства, який відпрацьовував останній свій день мав виплатити всі належні йому суми на виконання вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України. КП «Інститут розвитку міста» (нині КП «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» ЧМР) є комунальним комерційним підприємством, своєчасна виплата заробітної плати всім працівникам підприємства як раз і входила до посадових обов`язків позивача як керівника КП.

Зазначає, що подавши свої докази вини позивача як керівника підприємства у виникненні заборгованості по сплаті заробітної плати, відповідач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

07 травня 2024 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Макеєва Валерія Федоровичана рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації Черкаської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягненні компенсації втрати частини заробітної плати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 травня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Бородійчук В.Г., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Новіков О.М., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року справу справу призначено до розгляду в письмовому провадження без повідомленням учасників справи про її розгляд.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з комунальним підприємством «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради з 11.12.2014 року по 12.12.2016 року

Відповідно до листа директора Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 18.12.2015 року на виконання доручення № 12-р міського голови на оперативну нараду та засідання виконавчого комітету 15 грудні 2016 року стосовно ліквідації КП «Інститут розвитку міста» повідомлено, що КП «Інститут розвитку міста» систематично не виконує рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради, в порушення рішення від 22.11.2011р. № 1771 фінансовий план підприємства на 2012 рік був затверджений лише наприкінці року, а саме 03.12.2012р., фінансові плани на 2013 та 2014 роки на затвердження не подавались. Не зважаючи на численні нагадування та службові записки департаменту економіки та розвитку, фінансовий план на 2015 року був поданий з порушенням термінів лише 30.12.2014 року. В порушення рішення від 02.04.2013 року № 389 «Про порядок контролю за діяльністю КП» підприємство не звітує за підсудками року про результати фінансово-господарської діяльності. Результати фінансово-господарської діяльності КП «Інститут розвитку міста» наступні: за 2014 рік збиток в сумі 538,7 тис.грн., за 9 місяців 2015 року збиток в сумі 234,70 тис.грн.

15 березня 2016 року рішенням Черкаської міської ради № 2-291 припинено комунальне підприємство «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради шляхом ліквідації. Утворено ліквідаційну комісію, до складу якої увійшов ОСОБА_1 .

Відповідно до трудової книжки 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 був звільнений з посади директора у зв`язку з закінченням дії контракту п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до довідки від 12 грудня 2016 року № 24 про нарахування та виплату заробітної плати за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2016 року заробітна плата до виплати склала 20902,54 грн. Дана довідка підписана директором КП «ІРМ» ЧМР Чернявським П.О., головним бухгалтером ОСОБА_2

25 березня 2020 року судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси стягнуто з Комунального підприємства "Інститут розвитку міста" Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 20902,54 грн.

23 грудня 2021 року рішенням Черкаської міської ради № 16-29 скасовано рішення Черкаської міської ради від 15.03.2016 року № 2-291 «Про припинення комунального підприємства «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради шляхом ліквідації», змінено найменування підприємства на комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради та затверджено статут.

27 березня 2023 року постановою заступника начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження за виконавчим листом 712/2734/20.

Відповідно до виписки з АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було виплачено 25.05.2023 року 4452,75 грн., 06.10.2023 року 3052,88 грн., 07.11.2023 року 1551,51 грн., 27.12.2023 року 11845,40 грн.

19 січня 2024 року заступником начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Відповідно до відповіді № 419273 від 24.01.2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань найменування юридичної особи Комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради .

16 лютого 2024 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси заяву комунального підприємства «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради про скасування судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 року по справі № 712/2734/20 залишено без розгляду.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія 10ААБ № 088263 ОСОБА_1 має другу групу інвалідності з 12.02.2013р. безстроково.

Судом встановлено, що в період роботи позивача на посаді директора КП «Інститут розвитку міста» ЧМР з березня 2016 року до 12 грудня 2026 року не виплачувалась у строки, передбачені ст. 116 КЗпП заробітна плата та в день звільнення не було проведено повний розрахунок по виплаті належних йому сум заробітної плати, що підтверджено довідкою від 12.12.2016 року № 24 про нарахування та виплату заробітної плати та належну до виплати суму в розмірі 20902,54 грн.

Вказана сума була виплачена позивачу 25.05.2023, 06.10.2023, 07.11.2023, 27.12.2023 в порядку примусового виконання судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 у справі № 712/2734/20.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Макеєва Валерія Федоровича не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судомпозивач ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з комунальним підприємством «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради з 11.12.2014 року по 12.12.2016 року.

Відповідно до трудової книжки 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 був звільнений з посади директора у зв`язку з закінченням дії контракту п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до довідки від 12 грудня 2016 року № 24 про нарахування та виплату заробітної плати за період з 01 січня 2016 року по 12 грудня 2016 року заробітна плата до виплати склала 20902,54 грн. Дана довідка підписана директором КП «ІРМ» ЧМР Чернявським П.О., головним бухгалтером ОСОБА_2

25 березня 2020 року судовим наказом Соснівського районного суду м. Черкаси стягнуто з Комунального підприємства "Інститут розвитку міста" Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 20902,54 грн.

23 грудня 2021 року рішенням Черкаської міської ради № 16-29 скасовано рішення Черкаської міської ради від 15.03.2016 року № 2-291 «Про припинення комунального підприємства «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради шляхом ліквідації», змінено найменування підприємства на комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради та затверджено статут.

27 березня 2023 року постановою заступника начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження за виконавчим листом 712/2734/20.

Відповідно до виписки з АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було виплачено 25.05.2023 року 4452,75 грн., 06.10.2023 року 3052,88 грн., 07.11.2023 року 1551,51 грн., 27.12.2023 року 11845,40 грн.

19 січня 2024 року заступником начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Відповідно до відповіді № 419273 від 24.01.2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань найменування юридичної особи Комунальне підприємство «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради .

16 лютого 2024 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси заяву комунального підприємства «Інститут розвитку міста» Черкаської міської ради про скасування судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 року по справі № 712/2734/20 залишено без розгляду.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія 10ААБ № 088263 ОСОБА_1 має другу групу інвалідності з 12.02.2013р. безстроково.

Судом встановлено, що в період роботи позивача на посаді директора КП «Інститут розвитку міста» ЧМР з березня 2016 року до 12 грудня 2016 року не виплачувалась у строки, передбачені ст. 116 КЗпП заробітна плата та в день звільнення не було проведено повний розрахунок по виплаті належних йому сум заробітної плати, що підтверджено довідкою від 12.12.2016 року № 24 про нарахування та виплату заробітної плати та належну до виплати суму в розмірі 20902,54 грн.

Вказана сума була виплачена позивачу 25.05.2023, 06.10.2023, 07.11.2023, 27.12.2023 в порядку примусового виконання судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 у справі № 712/2734/20.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 районний суд виходив з того, щодоводи представників відповідача є обґрунтованими про те, що саме на позивача як керівника підприємства законом покладався обов`язок забезпечити виконання законодавства про оплату праці з працівниками. Наданими відповідачем доказами підтверджено порушення фінансової звітності, допущені КП «Інститут розвитку міста» в період роботи позивача директором вказаного підприємства в 2014 2016 роки, а також наявність збитків від діяльності очолюваного позивачем підприємства.

За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем доведено відсутність вини роботодавця у порушенні строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Частина перша статті 47 КЗпП України встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За положеннями статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці».

У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, у разі недотримання роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини, проте в такому випадку обов`язок із доведення відсутності вини покладається на роботодавця.

Разом з тим, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України,

від 24 грудня 1999 р. N 13 "Про практику застосування судами законодавства

про оплату праці", встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не було виплачено належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного

дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд

на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника

середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при

непроведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення

рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї

вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає

його відповідальності.

Таким чином, умовами для покладення відповідальності на роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є: 1) невиплата працівнику належних сум або порушення строків виплати, 2) вина власника або уповноваженого ним органу. Факт існування перед працівником заборгованості із заробітної плати при звільненні повинен підтверджуватись належними та допустимими доказами. 5 Відсутність вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті працівнику належних сум при звільненні може обґрунтовуватись наявністю непереборної сили, форсмажорними обставинами, які в свою чергу підтверджуються сертифікатом Торговопромислової палати України, як це передбачено ст. 14-1 Закону України «Про торговопромислові палати в Україні». Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). При цьому, відсутність вини роботодавця у здійсненні відповідного розрахунку при звільненні звільняє лише від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, та не виключає обов`язок щодо виплати заробітної плати.

Так, роботодавець не довів обставин, які унеможливили своєчасно виплатити позивачу належних йому при звільненні сум, адже відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові сум та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в період роботи позивача на посаді директора КП «Інститут розвитку міста» ЧМР з березня 2016 року до 12 грудня 2026 року не виплачувалась у строки, передбачені ст.116 КЗпП заробітна плата та в день звільнення не було проведено повний розрахунок по виплаті належних йому сум заробітної плати, що підтверджено довідкою від 12.12.2016 року № 24 про нарахування та виплату заробітної плати та належну до виплати суму в розмірі 20902,54 грн.

Вказана сума була виплачена позивачу 25.05.2023, 06.10.2023, 07.11.2023, 27.12.2023 в порядку примусового виконання судового наказу Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.03.2020 у справі № 712/2734/20.

Тож, порушення прав позивача щодо повного своєчасного розрахунку при звільненні мало місце з 13.12.2016 (наступний день після звільнення) по 27.12.2023 (по день фактичного розрахунку).

З огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем, до спірних правовідносин підлягає застосуванню змінена редакція статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Зміни у ст. 116 та ст. 117 КЗпП України підкреслюють намір законодавця не допустити випадків, за яких порушення прав працівника на своєчасний розрахунок при звільненні триває впродовж значного періоду часу. З урахуванням цих змін працівник повинен бути зацікавленим у швидкому ініціюванню та вирішенню спору, оскільки зволікання з тих чи інших причин у зверненні до суду не даватиме підстави в подальшому претендувати на виплату суми середнього заробітку за весь період, впродовж якого триває порушення його права на своєчасне отримання грошового забезпечення.

Отже, період затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями.

Таким чином, враховуючи положення ст.117 КЗпП України щодо обмеження шестимісячним терміном, за який може бути стягнуто середній заробіток, з дати порушення прав ОСОБА_1 , кількість робочих днів за період з 13.12.2016 по 12.06.2016 (122 робочі дні), що становить:116,00грн.х122 = 14 152,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до часткового задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, суд вірно вказав, що відповідно до довідки № 24 від 12.12.2016 року в період роботи з березня 2016 року до 12 грудня 2016 року порушувались строки виплати позивачу заробітної плати більш, ніж на один місяць, а тому роботодавцем при звільненні позивача підлягала виплаті компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Проте вказана компенсації не булла виплачена у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні.

Позивачу у день звільнення 12.12.2012 року видана довідка про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, тому відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП у редакції, що діє з 19.07.2022 року, строк для звернення позивачки з позовом про стягнення заробітної плати тривав з 19.07.2022 року по 19.10.2022 року.

Отже, районний суд вірно дійшов висновку, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом з приводу порушення права на оплату праці в період роботи з березня 2016 року до 12 грудня 2016 року у січні 2024 року, після спливу строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП у ( в новій редакції), не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення належної йому при звільненні 12.12.2016 року компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Стосовно вимог позивача про нарахування компенсації в період після звільнення, окрім відшкодування відповідно до ст.117 КзПП, також і компенсації втрати частини доходів, суд вірно дійшов висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то спеціально передбаченим у законі для трудових відносин способом компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у тому числі й після прийняття судового рішення є саме відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що обгрунтування вимог апеляційної скарги є частково доведеними і дають підстави для часткового скасування судового рішення з постановленням нового висновку суду в цій частині.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Макеєва Валерія Федоровича задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства «Інститут розвитку міста та цифрової трансформації» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 14 152,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 24 червня 2024 року.

Головуючий: О.М. Новіков

Судді : Л.І. Василенко

Ю.В. Сіренко