Провадження №: 2/755/800/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" листопада 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді - Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 22 474,96 грн, та судовий збір.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року №61 за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва переданого до сфери управління Дніпровської в місті Києві державної адміністрації. Зокрема, будинок АДРЕСА_2 , наведено в додатку до вказаного розпорядження. Пунктом 4 Розпорядження, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», забезпечує належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового і нежитлового фонду та елементів зовнішнього благоустрою. Позивач зазначає, що відповідачі отримують від позивача житлово-комунальні послуги, а саме послуги з утримання будинку та прибудинкової території згідно з типовим переліком, який затверджено постановою КМУ від 01.06.2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово - комунальні послуги» та постановою КМУ №712 «Про затвердження правил надання послуг з управління багатоквартирними будинками та Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком». Однак, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території, що згідно довідки та рахунку-попередження за період з 01.11.2018 по 30.09.2023 становить 15 958,73 грн. Також, позивач має право на отримання у відповідності до ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат. Таким чином, за період з 01.06.2015 по 30.09.2023 заборгованість відповідачів перед позивачем складає суму в розмірі 22 474,96 грн, з яких 15 958,73 грн - основна заборгованість; 1 214,05 грн - 3% річних; 5 302,18 грн - інфляційні збитки, що є предметом позову.

19.12.2023 ухвалою суду було відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки.

26.01.2024 до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд застосувати строк позовної давності у відповідності до стаття 257 ЦК України, тривалістю в три роки. Свої доводи відповідач обґрунтовує тим, що доводи, заявлені у позовній заяві, не відповідають дійсності, обсяг житлово-комунальних послуг не відповідає тому, який було надано насправді, і борг, 3% річних, та інфляційні збитки нараховані поза строк позовної давності. У відповідності до стаття 257 ЦК України визначає трирічний строк звернення до суду (загальна позовна давність). Тому вважає, що необхідно застосувати строк позовної давності за період з червня 2015 року по 30.11.2023, тобто на час звернення до суду. Також в позові позивач надає Акт, в якому зазначає що приходила за її адресою комісія, для вручення припису попередження, але нібито вони відмовилася від його отримання. Дану обставину відповідач заперечує.

Позивач не скористався своїм правом на подання відповіді не відзив.

Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року за № 61 «Про організаційно - правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово - комунальним господарством міста Києва», з 16.02.2015 року за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1,2,3.

Згідно акту приймання - передачі житлових будинків які передаються безоплатно, на праві господарського відання, з балансу КП «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва» на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» згідно розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.02.2015 №61, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» передано на баланс на праві господарського відання буд. АДРЕСА_2 .

Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг, на час виникнення спірних правовідносин, регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги» (ЗУ від 24.06.2004 № 1875-IV та ЗУ від 09.11.2017 №2189-VІІІ).

За вимог ст. 32 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

За вимог ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 10 Закону України від 09.11.2017 №2189-VІІІ споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно зі статтею 13 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із ст. 5 Закону України від 09.11.2017 №2189-VІІІ до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

За вимог ч.1 ст. 6 Закону України від 09.11.2017 №2189-VІІІ учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Відповідно до п.1, 5, 6 ч.1, п.п.1, 5, 9 ч. 3 ст. 20 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; споживач зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; своєчасно проводити підготовку жилого будинку, помешкання (в якому він проживає або яке належить йому на праві власності) та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період.

Аналогічні за змістом положення закріплені і в п.1, 5, 6 ч.1, п.3, 5, 9 ч.2 ст. 7 Закону України від 09.11.2017 №2189-VІІІ.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 № 401/710/15-ц та у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17, від 26.09.2018 у справі №750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18), від 13.11.2019 у справі № 686/14833/15-ц (провадження № 61-26205св18).

Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою місця проживання: кв. АДРЕСА_1 з 31.05.2005, а отже є споживачами послуг що надаються позивачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

За вимог ч.ч.1, 3 ст. 66 Житлового кодексу України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.68 Житлового кодексу України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Як з`ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, на підтвердження заявлених позовних вимог щодо розміру заборгованості, Комунальним підприємством долучено до матеріалів справи довідку про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за надані послуги з утримання будинку та прибудинкових територій за квартирою АДРЕСА_1 , де безпосередньо зазначено - заборгованість за період з 01.06.2015 по 30.09.2023 на загальну суму 15 985,73 грн. При цьому, у вказаній довідці зазначено про борг на кінець вересня 2023 року в сумі 17 508,73 грн.

Однак суд в повній мірі погодитись із вказаним розрахунком заборгованості не може, з огляду на те, що до суми заборгованості включений борг в сумі 2 808,90 грн, що становив на липень 2018 року. При цьому, із долученого рахунку-попередження без номеру та дати, за період з червня 2015 року по червень 2018 року, убачається наявна заборгованість, що існувала на кінець травня 2015 року в сумі 1 550 грн, однак розрахунку заборгованості до травня 2015 року позивач не надає, що позбавляє суд можливості перевірити як нарахування так і сплати здійснені відповідачем у цей період.

З огляду на проведені судом звичайні математичні підрахунки нарахованих позивачем до сплати відповідачам сум, з урахуванням проведених відповідачами сплат, зазначених у рахунку-попередження без номеру та дати, за період з червня 2015 року по червень 2018 року убачається наявність заборгованості відповідачів, за вказаний період, в сумі 1 417,98 грн. При цьому, до липня 2017 року у відповідачів була переплата в сумі 68,41 грн. Вперше заборгованість, що не була погашена відповідачами в повному обсязі, відповідно до вказано рахунку-попередження обліковується з липня 2017 року. Таким чином, заборгованість з липня 2017 по грудень 2017 року (за мінусом переплати та застосованого позивачем перерахунку) становить 606,78 грн. За період з січня 2018 року по червень 2018 року заборгованість (за мінусом застосованого позивачем перерахунку) становить 811,20 грн.

Таким чином, твердження позивача про наявність у відповідачів заборгованості за період з 01.06.2015 не підтверджена належними та допустими доказами у справі.

Що стосується довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку за період з 01.07.2018 по 01.06.2023, то судом також проведені математичні підрахунки нарахованих позивачем до сплати відповідачам сум, з урахуванням проведених відповідачами сплат, та встановлено наступне. Так, у період з липня 2018 року по грудень 2018 року, у відповідачів наявна переплата в сумі 341,33 грн, у зв`язку з чим заборгованість за 2018 рік становить 469,87 грн. Загальний борг на 31.12.2018 становить 1 076,65 грн. Заборгованість за період січня-грудня 2019 року становить 2 365,01 грн; за період січня-грудня 2020 року - 3 382,58 грн; за період січня-грудня 2021 року - 3 364,15 грн; за період січня-грудня 2022 року - 3 374,07 грн; за період січня 2023 по 01.09.2023 - 3 406,80 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості за період з липня 2017 року та станом на 01.09.2023 мала б складати 16 969,26 грн.

За приписами частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимог ч.ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вимог ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вказаних обставин, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, у позовній заяві позивач просить суд стягнути заборгованість за період з 01.06.2015 по 30.09.2023 в сумі 15 958,73 грн, однак така сума боргу не підтвердження ні наданими позивачем доказами - довідкою про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та рахунком-попередження без номеру та дати, а також проведеним судом на підставі вказаних документів математичних розрахунків. Такі докази позивача є суперечливими та на думку суду не відображають усі фактичні обставини справи, в тому числі і заявлені до стягнення суми. Так у рахунку-попередження без номеру та дати наявна заборгованість на кінець травня 2025 року та яка включена до заборгованості що заявляється до стягненню з відповідачів, однак позивач просить стягнути заборгованість з 01.06.2015. У довідці про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) борг на початок липня 2018 року становить 2 808,90 грн, натомість за розрахунками суду такий борг становить 1 417,98 грн. При цьому, якщо до вказаної заборгованості додати суму в розмірі 1 550 грн, яка зазначена як борг на кінець травня 2015 року та яка не підтверджена жодним доказом, заборгованість на початок липня 2018 року мав би становити 2 967,98 грн. Крім того, у довідці про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) заборгованість по вересень 2023 року включно становить 17 224,83 грн, а не як указує позивач - 15 958,73 грн. Крім того, згідно розрахунку позивача з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, заборгованість по вересень 2023 року включно становить 17 508,73 грн. Незважаючи на те, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості є меншою, ніж та яка розрахована судом, позовні вимоги не можуть бути задоволені враховуючи і заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки в даному випадку суд позбавлений можливості встановити період за який позивач заявляє вимоги про стягнення боргу.

Так, суд звертає увагу, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Такий карантин був діючим згідно постанов КМУ №211 від 11.03.2020 та №651 від 27.06.2023 у період часу з 12.03.2020 по 30.06.2023.

Окрім цього, відповідно до п. 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З наведено убачається, що позовна давність до вимог позивача може бути застосована за заявою відповідача, за період заборгованості яка виникла до 11.03.2017, при цьому, як зазначено судом вище, за розрахунками позивача у відповідачів обліковується заборгованість за такий період, однак судом вона не встановлена. Позивач подаючи до суду докази на обґрунтування позовних вимог, не звернув уваги на те, що подані ним докази є суперечливими між собою, а наведені розрахунки не відповідають заявленим позовним вимогам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження розміру наявної у відповідачів заборгованості, оскільки за довідкою про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) заборгованість по вересень 2023 року включно становить 17 224,83 грн, згідно розрахунку богу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, заборгованість по вересень 2023 року включно становить 17 508,73 грн, при цьому у позові позивач зазначає, що така заборгованість становить 15 958,73 грн.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є не обґрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати на користь позивача не стягуються.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 68 Житлового кодексу України, ст. 625 Цивільного кодексу України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. . 2, 4, 5, 10, 12, 15, 76, 80, 81, 83, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (, вул. Челябінська, 9-Г, м. Київ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: