Справа 489/7957/23
Провадження № 22ц/812/1001/24
У Х В А Л А

4 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Ямкової О.О.,

суддів Локтіонової О. В., Самчишиної Н. В.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства (далі АТ) «Універсал Банк» на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2024 року по справі за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2024 року позов АТ «Універсал Банк» задоволено частково.

Не погодившись з таким судовим рішенням позивач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши 24 травня 2024 року апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції, клопотав про поновлення пропущеного процесуального строку.

Ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду від 3 червня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху, запропоновано особі, яка звертається з апеляційною скаргою уточнити вимоги апеляційної скарги, витребувано справу з місцевого суду.

11 червня 2024 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшла уточнена редакція апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку.

18 червня 2024 року надійшла справа.

Ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду від 20 червня 2024 апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» повторно залишено без руху, запропоновано особі, яка звертається з апеляційною скаргою надати клопотання про поновлення пропущеного строку зазначивши інші поважні причини його пропуску.

На виконання вимог вищевказаної ухвали 3 липня 2024 року позивачем направлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якому АТ «Універсал Банк», не оспорюючи отримання копії оскаржуваного рішення 26 лютого 2024 року, зазначав, що є стороною багатьох судових процесів та отримує значну кількість кореспонденції, яку слід опрацювати. Крім того користування кабінетом в підсистемі Електронний суд є на думку апелянта, новелою та вимагає розумного періоду адаптації для впровадження належних процесів у банку під час практичного користування кабінетом, оскільки неможливо прослідкувати по якій справі прийшов документ та коли він надійшов, а особливо в умовах частого відключення електроенергії.

Посилався на ті обставини, що у разі відмови у відкритті апеляційного провадження позивач буде позбавлений можливості затвердження кредиторських вимог в рамках розгляду справи про банкрутство.

Дослідивши, матеріали справи, текст апеляційної скарги та додані документи, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, а також матеріали заведених в рамках цієї справи проваджень колегія суддів вважає, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити за пропуском процесуального строку.

Відповідно частини 1 статті 354 ЦПК апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Правилами частин 2, 3 статті 354 ЦПК передбачені умови, за яких пропущений строк на апеляційне оскарження може бути поновлено.

За змістом пункту 4 частини 1 статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом не поважними.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване судове рішення ухвалено 26 лютого 2024 року. Апеляційну скаргу подано 24 травня 2024 року, тобто з пропуском процесуального строку.

Клопочучи про поновлення пропущеного процесуального строку апелянт посилався виключно на обставини пов`язані зі складністю в обробці великого обсягу вхідної кореспонденції та можливе позбавлення його права затвердити кредиторські вимоги в рамках справи про банкрутство боржника, не спростовуючи факт отримання повного тексту оскаржуваного рішення в особистому кабінеті в підсистемі Електронний суд.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі (Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення п. 1 ст. 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява №32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього права можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99 п. 46 рішення).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, п. 42 рішення).

У розумінні цього апелянт в апеляційній скарзі не надає обґрунтування подачи ним скарги з метою скасування проміжної ухвали про заміну сторони у виконавчому провадженні, адже за матеріалами справи зараз стягувачем за виконавчим провадженням є ТОВ «Глобал Спліт» згідно ухвали Новобузького районного суду Миколаївської області від 25 січня 2019 року, яка ним своєчасно отримана ще у 2019 році.

Тому як строк, що передбачений законом для подання апеляційної скарги має дисциплінувати учасників процесу у розумінні реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків. Суди користуючись своїми дискреційними повноваженнями при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження в будь-якому випадку повинні обґрунтувати підстави за яких вони поновлюють такий строк. Безпідставне та необґрунтоване поновлення строку на апеляційне оскарження є порушенням прав інших учасників справи та порушенням одного із фундаментальних принципів res judicata, - принципу остаточності судового рішення. Такий висновок викладено у постанові Верховного суду від 28 листопада 2018 року у справі 757/9844/16-ц (касаційне провадження №61-16497св18) та постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного судуВерховного суду від 13 грудня 2020 року під час розгляду справи № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

Право на поновлення строку, в тому числі й на апеляційне оскарження, спрямоване на забезпечення реалізації права на «доступ до суду», запроваджене статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Проте це право не може бути необмеженим, оскільки в іншому випадку порушується принцип юридичної визначеності та сталості судових рішень.

Європейський Суд неодноразово підкреслював, що в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення по справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року). Навіть у разі неповідомлення сторін про прийняті рішення у їхній справі, можливість поновлення строку на оскарження не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Отже, при вирішенні питання про поважність причин, які зумовили порушення строку, необхідно виходити з того, наскільки зазначені заявником причини є об`єктивними та дійсно перешкоджали або значно ускладнювали дотримання передбаченого законом строку, адже поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальної дії.

Так, ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

20 вересня 2022 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Завалій та інші проти України», у якому з огляду на свою практику у справах «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року) та «Устименко проти України» (заява № 32053/13 від 29 жовтня 2015 року) констатував порушення Україною, в тому числі і щодо самої особи, яка звернулася за пунктом 1 статті 6 Конвенції, порушення принципу юридичної визначеності (пункти 6, 7 рішення), та вказав на те, що суди у справах заявників, порушуючи принцип юридичної визначеності, приймали до розгляду за відсутності достатніх підстав і задовольняли скарги, подані поза межами встановленого законодавством десятиденного строку для апеляційного оскарження.

В цьому разі установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду таких справ сприяє досягненню юридичної визначеності у правовідносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити судове рішення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, воно набирає чинності та пред`являється до виконання зацікавленою особою. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

За таких обставин поважними причинами пропуску цього строку можуть бути визнаними лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до апеляційного суду зі скаргою починається з дня, наступного після проголошення ухвали суду першої інстанції, а його пропуск з доведення цією особою обставин поважності його пропуску, тобто обставин незнання особи про постановлення оскаржуваної ухвали та як наслідок цих обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В цьому разі порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Розумні строки в - це найкоротші за конкретних обставин строки, протягом яких учасники справи повинні вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Поважними причинами у розумінні пропуску процесуального строку є причини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне оскарження постанови суду першої інстанції, та підтверджені належними і допустимими доказами. Тому саме незнання про порушення своїх прав через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Крім того, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 червня 2023 року зроблених під час розгляду справи № 643/5369/16 відновлення апеляційного провадження ініційованого особою з пропуском строків є порушенням процесуального законодавства та порушенням основних принципів судочинства.

Відповідно до Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи державам-членам від 19 січня 2000 року № R (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо:

- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;

- коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

Між тим, звертаючись до суду з клопотанням про поновлення строку на оскарження рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2024 року скаржник посилався виключно на неможливість обробки отриманого рішення внаслідок великої кількості вхідної кореспонденції, та протягом двох місяців не вжив заходів для подачи апеляційної скарги, якщо мав намір її подати, і не зазначив таких поважних причин, які є об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, в той час коли він приймав участь у розгляді справи про банкрутство боржника ОСОБА_1 в Господарському суді Миколаївської області та заявив свої кредиторські вимоги.

Втім, як вбачається з ухвали Господарського суду Миколаївської області від 5 грудня 2023 року про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність позивача у цій справі зазначено у переліку фінансових установ перед якими ОСОБА_1 має заборгованість та ухвалою того ж суду від 28 грудня 2023 року прийнято заяву АТ «Універсал Банк» про визнання грошових вимог до розгляду, що свідчить про участь позивача у розгляді справи про банкрутство боржника.

Більш того, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 1 квітня 2024 року зазначено про визнання грошових вимог АТ «Універсал Банк» у розмірі відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2024 року, яке ним оскаржено лише 24 травня 2024 року.

Тому зазначені скаржником обставини свідчать про те, що апелянт не був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення до суду з апеляційною скаргою та мав можливість вчасно підготувати апеляційну скаргу.

З урахуванням того, що в першій та апеляційній судових інстанціях інтереси позивача представляють юрисконсульти, які є фахівцями у галузі права та мають бути обізнаними щодо правових норм, які регулюють строки вчинення процесуальних дій та підстави їх поновлення, а також щодо порядку та способу користування особистим кабінетом в підсистемі Електронний суд.

Сам факт поновлення процесуального строку без доведених підстав порушує принцип рівності та змагальності сторін у цивільному процесі та безсторонності суду.

За такого підстави для поновлення пропущеного процесуального строку наведені скаржником не можуть бути визнані поважними. Тому у поновленні пропущеного процесуального строку на оскарження рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2024 року та у відкритті провадження за апеляційною скаргою слід відмовити.

Керуючись ч.1 ст. 358 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Універсал Банк» про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2024 року - відмовити.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 лютого 2024 року по справі за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Н. В. Самчишина