Справа № 296/4655/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2024 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

представника відповідача - Макаровця І.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду м. Житомира цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного Товариства "Українська Залізниця" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Таргоній В.М., який діє в інтересах позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить стягнути з Акціонерного товариства "Українська Залізниця" на користь ОСОБА_4 300000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди; стягнути з Акціонерного товариства "Українська Залізниця" на користь ОСОБА_4 59000 грн. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника; стягнути з Акціонерного товариства "Українська Залізниця" на користь ОСОБА_3 300000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 08.07.2020 року в м. Житомирі електропоїзд ЕПЛ-9т-009 під керуванням машиніста ОСОБА_5 скоїв наїзд на гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер. Внаслідок смерті ОСОБА_6 позивачам було спричинено моральну шкоду, а також матеріальну шкоду, що проявилась у витратах на спорудження надгробного пам`ятника. Вказує, що внаслідок смерті ОСОБА_6 позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Позивачі не зможуть отримати від нього пораду, не зможуть запросити на святкування радісних подій в житті або розраховувати на допомогу в негативних подіях. Сталий життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин. До смерті батька в позивачів було звичне для них життя, в якому загиблий займав важливе місце. Вони втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком та сином, який відновлений бути не може. ОСОБА_4 є пенсіонером за віком, отже є непрацездатною та потребує підтримки та допомоги. Крім того, вона проживала разом з сином, а тепер проживає сама, що призводить до негативних наслідків та зміни життєвого устрою. Смерть сина викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту зараз та в майбутньому. Враховуючи, що з віком в людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє існування, позивачу доведеться з часом докладати все більше зусиль для організації свого життя. В ОСОБА_3 також виникли додаткові обов`язки по відношенню до ОСОБА_4 , оскільки вона є його бабою і тепер, через те, що вона живе одна він змушений більше часу та зусиль докладати для допомоги. Крім втрат пов`язаних з підтримкою та допомогою, позивачі відчувають біль та страждання через смерть свого сина та батька. Смерть батька спричиняє страждання для позивачів і, як і для будь-якої людини, не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Щодо характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть батька та сина стала різкою психотравматичною подією. Особливу увагу заслуговує те, що страждання позивачів, пов`язані зі смертю батька, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті по 300 000 грн. Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. Щодо витрат на спорудження надгробного пам`ятника, то ОСОБА_4 понесла витрати на виготовлення та встановлення надмогильної споруди у розмірі 59 000 гривень, що підтверджується Товарним чеком від 01.04.2021 року.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 23.05.2023 було відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 36).

26.06.2023 року на адресу Корольовського районного суду м. Житомира від представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Чешковського В.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог повністю. Зазначає, що обставини, на які покликаються позивачі, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи. Тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачами не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача. Також звернув увагу, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок його протиправних дій, а саме порушення ним пунктів 2.1, 2.2, 2.3,2.5, 2.6,2.10 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54. Вважає, що заявлена сума моральної шкоди в розмірі 600 000,00 грн. не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, а також незрозуміло з яких міркувань і доказів позивачі виходили при розрахунку суми моральної шкоди, оскільки беручи до уваги судову практику, сума моральної шкоди має бути не більшим для розумного задоволення потреб потерпілих осіб і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Позивачі використовують судову систему, намагаються покращити своє матеріальне становище за рахунок відповідача. Щодо відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника, то такі витрати визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але сума таких витрат не повинна перевищувати граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож у цій місцевості. Вартість пам`ятника в сумі 59 000,00 грн є значно завищеною. Також звертає увагу, що в товарному чеку та доданих доказах не зазначено, що кошти витрачені саме на спорудження пам`ятника ОСОБА_6 . Таким чином дані докази не можуть бути визнанні належними і допустимими в розумінні статтей 77, 88 ЦПК України (а.с. 68-76).

30.08.2023 року постановлено ухвалу про витребування доказів.

Ухвалою суду від 10.07.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачів - адвокат Таргоній В.М. в судових засіданнях підтримав позовні вимоги. В дане судове засідання подав клопотання в якому просить проводити судові дебати за відсутності позивачів та їх представника (а.с.223).

Представники відповідача в судових засіданнях позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а.с.20).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідним сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.27)

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.21).

ОСОБА_4 є особою пенсійного віку, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 (а.с.23).

ІНФОРМАЦІЯ_4 , зафіксовано факт смерті ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.15).

Відповідно до копії довідки від 09.07.2020 року, причиною смерті ОСОБА_6 були множинні переломи кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів (а.с.16).

Відповідно до висновку експерта №622 від 09.07.2020 року, при содову-медичній експертизі трупа ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому кісток основи та склепіння черепа з пошкодженням головного мозку, травматична ампутація правої верхньої кінцівки на рівні верхньої частини, травматична ампутація правої нижньої кінцівки на рівні верхньої та середньої частини, відкритий перелом багато уламковий лівого кульшового суглобу, синці та садна тулуба, перелом 2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12 по лопатковій лінії прямого згинального характеру, 3.4,5,6,7,8 по лівій задньою-під пахвинній лінії прямого розгинального характеру, аналогічного характеру перелом 3,4,5 спав по задньою-під пахвинній лінії з пошкодженням плеври та двобічним гемотораксом (кров в плевральних порожнинах), синці та садна кінцівок. Виявлені тілесні ушкодження утворились від дії тупих твердих предметів з достатньою силою прикладання, якими могли бути виступаючі та переважаючі частини пересувного залізничного транспорту, залізничне покриття і т.п., згідно п.4.8 наказу №6 «Про розвиток та вдосконалення содову-медичної служби України» від 17.01.1995 року являються смертельними, тобто є безпосередньою причиною смерті. Смерть його настала від тупої сукупної травим тіла - переломів кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів. При содову-токсикологічній експертизі крові із трупа виявлено етиловий спирт в концентрації 2,63 %, що при житті відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння (а.с.185-187).

Як вбачається з витребуваних судом матеріалів кримінального провадження №0003043, в т.ч. Акту службового розслідування аварії від 14.07.2020 року, протоколів допиту свідків, а також Постанови про закриття кримінального провадження від 04.01.2022 року, аварія мала місце 08.07.2020 року о 22год 20 в., перегін Станишівка-Житомир, одноколійна залізнична колія 98 км пк6. Прилади безпеки були ввімкненні та працювали нормально, згідно акту комісійного огляду тепловоза ЕПЛ-9т №6493 від 09.07.2020 року. Машиніст електропоїзда ОСОБА_5 та помічник машиніста ОСОБА_8 повідомили, що в кривій ділянці колії раптово з`явилась стороння особа, одночасно застосовано сигнал великої гучності та застосовано екстрене гальмування, на що дана особа не реагувала, уникнути наїзду не вдалося. Після зупинки електропоїзду помічник машиніста оглянув місце події, потерпілий знаходився під третім вагоном без ознак життя. Згідно висновку комісії причиною, що призвело до нещасного випадку є особиста необережність ОСОБА_6 , порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затв. наказом МТУ від 19.02.1998 № 54, зі змінами внесеними наказом МТЗУ від 22.07.2007 № 1059, п.2.5. (Пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів); Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затв. Постановою КМУ від 10.11.1995 № 903, із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ №437 від 13.07.2016, п.З. (Особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях...). Вини працівників залізниці не вбачається (а.с.188-190, арк.37-39 матеріалів кримінального провадження).

Постановою слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області Ветрової Т.Ю. від 04.01.2022 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003043 від 09.07.2020 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста локомотива ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а.с.188-190).

Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» від 04.01.2022, електропоїзд ЕПЛ-9т-009 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Моторвагонне депо Фастів» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_5 працює у виробничому підрозділі «Моторвагонне депо Фастів» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електропоїзда з 08.02.2016 по теперішній час (а.с. 14).

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом.

За змістом статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Якщо моральна шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно положення статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №461/8496/15-ц суд зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 760/28302/18-ц, від 02.11.2020 у справі № 133/1238/17.

Оскільки власником електропоїзду ЕПЛ-9т-009 є виробничий підрозділ «Моторвагонне депо Фастів» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», а машиніст вказаного електропоїзду ОСОБА_5 на момент події 08.07.2020 працював у виробничому підрозділі «Моторвагонне депо Фастів» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», тому Акціонерне товариство «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини особи, яка таку шкоду завдала.

У постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18 Верховний Суд зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Суд враховує, що в даному випадку мала місце груба необережність потерпілого, який в порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України перебував на залізничній колії, при цьому перебував в стані алкогольного сп`яніння сильного ступеню, що за нормами частини другої статті 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування за завдану шкоду.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовного зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід.; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Крім того, ОСОБА_6 порушив п. 3 Постанови КМУ № 903 від 10.11.1995 «Про правила поведінки громадян на залізничному транспорті», відповідно до якого особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою.

Дотримання зазначених Правил не вимагає від пішоходів особливих зусиль, певних навичок чи здібностей.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача, суд також враховує , що пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц наголосила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, 12.07.2007).

Отже враховуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги обставини смерті ОСОБА_3 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, допущення ним грубої необережності, що полягала в порушенні пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також перебування в стані сильного алкогольного сп`яніння, водночас, позивачі втратили близьку та рідну людину, що дійсно завдало їм моральної шкоди в зв`язку з втратою звичних життєвих зв`язків та необхідністю вживати додаткових заходів до захисту своїх прав, тому суд вважає розумним та обґрунтованим розміром моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача, визначити в розмірі 70 000,00 грн. позивачці ОСОБА_4 , якій інша людина не зможе замінити сина та 70 000,00 грн. позивачу ОСОБА_3 , якому інша людина не зможе замінити батька.

Щодо стягнення витрат на спорудження надгробного пам`ятника, суд зазначає наступне.

Намогильні споруди - це пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих (абзац шостий статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу»).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

У статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором - особа, яка здійснила такі витрати. При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі по відшкодуванню таких витрат.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості.

Постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» (далі Постанова - № 45), передбачено розмір витрат на поховання в залежності від регіону України.

Так, згідно додатку до постанови №45 в графі "Виготовлення та встановлення пам`ятника, огорожі виготовлення фотографій, табличок та інше" для Житомирської області визначена вартість у сумі 2200,00 грн.

На підтвердження витрат на спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_4 надано товарний чек на суму 59 000,00 грн (а.с.24), в якому зазначено про виготовлення та встановлення надмогильної споруди на центральному кладовищі у місті Житомирі і на якому міститься печатка ПП ОСОБА_9 . Також надано копію фотографії надгробного пам`ятника (а.с.25) та копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 (а.с.26).

Разом з тим, заявляючи вимогу про відшкодування витрат саме на спорудження надгробного пам`ятника позивачами не було надано договір про надання послуг укладеного між ОСОБА_4 та приватним підприємцем ОСОБА_9 , де чітко б було зазначено про виготовлення та місце (порядковий номер поховання), кому встановлено пам`ятник, ціну такої послуги.

Суд зважаючи на доводи відповідача, зазначає, що наданий товарний чек не містить чітких відомостей кому саме було виготовлено та встановлено пам`ятник, вартість та обсяг конкретних робіт, та бере до уваги доводи відповідача про те, що витрати на спорудження надгробного пам`ятника є різними в ціні і відповідач не може відшкодовувати надмірно вартісні пам`ятники.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що витрати понесені позивачем на спорудження надгробного пам`ятника, з урахуванням Постанови № 45 є доведеними частково та підлягають задоволення у розмірі 2200,00 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Таким чином, оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору за звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди та витрат на спорудження надгробного пам`ятника, а їх позовні вимоги задоволено частково, то суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави належить стягнути судові витрати у розмірі 1422грн, згідно ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 23, 268, 1167, 1168, 1172, 1187, 1191, 1193 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76-82, 89, 95, 211, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 70 000 (сімдесят тисяч) грн 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 2200 (дві тисячі двісті) грн 00 коп. в якості відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1422грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська Залізниця», адреса: вул. Єжи Ґедройця, 5, м. Київ, 03680, .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 06.11.2024.