ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1954/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: купівлі-продажу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2024 року, по справі №638/16229/21, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна Ірина Миколаївна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання договору недійсним

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна І.М., ОСОБА_4 , в якій просив визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16.10.2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М. у реєстрі за № 2073, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він проживає з 2007 року по час звернення до суду у спірній квартирі. Після смерті матері ОСОБА_6 , як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , між позивачем та ОСОБА_5 було укладено нотаріальний договір від 06 вересня 2013 року про поділ спадщини, серед якої була квартира АДРЕСА_1 . На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року та ухвали Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року по справі № 643/4890/14-ц право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_5 15 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 була укладена боргова розписка на суму 42000 доларів США. Відповідно до вказаної розписки, у разі неповернення ОСОБА_5 боргу, останній повинен переоформити право власності на спірну квартиру на ім`я позивача.

У січні 2021 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_3 , який у 2016 році оформив договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 . Про те, що ОСОБА_5 продав квартиру позивач обізнаний не був, поки до нього не звернувся ОСОБА_4 з вимогою про виселення позивача разом з сім`єю з квартири. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 треба визнати недійсним, оскільки він був направлений саме для виведення нерухомості з власності ОСОБА_5 , з метою ухилення останнього від виконання рішення суду в майбутньому про стягнення заборгованості. Позивач вважає доведеним факт, що ОСОБА_5 свідомо, маючи намір ухилитися від виконання цивільних обов`язків із повернення позики, вчинив фіктивний правочин, уклавши договір купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням суду, товариство з обмеженою ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позов в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що наданий ОСОБА_7 договір найму квартири від 27.01.2016 він не підписував, вважає його недійсним та підробленим. В судовому засідання його не визнавав як такий, що ним не підписаний, оскільки сам договір укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, вважає його таким, що підписаний особисто ним є помилковим висновком, а тому вважає посилання на цей договір і рішенні не спроможним.

Вказує, що попередній договір від 27.01.2016 відповідно до якого він разом з ОСОБА_4 зобов`язались в майбутньому у будь-який час до 18.00 27.01.2018 укласти договір купівлі-продажу квартири, також не може бути взято судом до уваги як доказ, оскільки сторінка з підписами даного договору не відповідає бланку справжнього договору, який насправді укладений не був, а був лише проектом, виготовленим самим ОСОБА_4 без його участі та без відома приватного нотаріуса, тобто підроблений.

Вважає доведеним той факт, що ОСОБА_5 свідомо, маючи намір ухилитися від виконання цивільних обов`язків із повернення позики, вчинив фіктивний правочин, уклавши договір купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що не перешкоджає розгляду скарги відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевіривши її доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Суд своє рішення мотивував наступним.

Забезпечення виконання зобов`язання за розпискою шляхом переоформлення права власності на квартиру на позивача в майбутньому у випадку несплати позичених коштів, не створює правових наслідків для сторін, оскільки є нікчемним в силу вимог ст. 220 ЦК України щодо обов`язкової нотаріальної форми для таких правочинів.

Суду не надано доказів визнання недійсним правочину в частині зобов`язання ОСОБА_5 переоформити на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, розписка, яка надана позивачем, як письмовий доказ недійсності договору купівлі-продажу, не може бути визнана належним та допустимим доказом по справі, який би доводив недійсність оскаржуваного правочину або потенційне право позивача на квартиру.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_5 як власник оскаржуваної квартири правомірно передав її у власність ОСОБА_3 шляхом укладення з останнім договору купівлі-продажу.

Крім того, посилання позивача, що йому стало відомо тільки у 2021 року, що ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , не заслуговують увагу суду, оскільки ОСОБА_4 було долучено до матеріалів справи попередній договір від 27 січня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зобов`язалися в майбутньому у будь-який час до 18-00 год. 27.01.2018 року укласти договір купівлі-продажу спірної квартири.

Також, 27 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір найму квартири, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 прийняв від ОСОБА_4 в строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 починаючи з 27 січня 2016 року знав, що ОСОБА_8 була продана спірна квартира та на вказану дату, власником цієї квартири є ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року, ухвали Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

16 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

27 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 прийняв квартиру АДРЕСА_1 .

Станом на момент розгляду справи матеріали справи не містять доказів, що квартира АДРЕСА_1 вибула з власності ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (у даному випадку - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги боргу).

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (частина третя статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб") або можуть бути визнані недійсними (частина перша статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження"). У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.

У той же час однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Верховний Суд звертається до власних правових позицій в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17, Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.

Позивач у позовній заяві просить визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16.10.2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 недійсним, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, тобто є фіктивним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 було долучено до матеріалів справи попередній договір від 27 січня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зобов`язалися в майбутньому у будь-який час до 18-00 год. 27.01.2018 року укласти договір купівлі-продажу спірної квартири.

Також, 27 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір найму квартири, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 прийняв від ОСОБА_4 в строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не містить ознак фіктивності, передбачених ст. 234 ЦК України, докази, які були надані позивачем на підтвердження його доводів спростовуються матеріалами справи у зв`язку з чим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 жовтня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 порушує його права та законні інтереси.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанці

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 08 липня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді - Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук