ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5032/24 Справа № 202/7795/22 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Барильської А.П.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», яке є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье», про визнання недійсними договорів факторингу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», яке є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье», про визнання недійсними договорів факторингу (а.с.1-8).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», яке є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье», про визнання недійсними договорів факторингу відмовлено (а.с.147-152).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог (а.с.157-167).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № Z03.199.72104, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 100000 грн. на строк 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% річних від залишкової суми кредиту та плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,3% від початкової суми кредиту.

В подальшому 31 грудня 2015 року між ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» (фактор) та ПАТ «Ідея Банк» (клієнт) був укладений договір факторингу № 31/12-2, відповідно до якого банк відступив факторинговій компанії право вимоги за кредитним договором №Z03.199.72104, укладеним із позивачем.

У свою чергу, 28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Серет» (фактор) був укладений договір факторингу № 28/02-1, відповідно до якого право вимоги на кредитним договором №Z03.199.72104, укладеним із позивачем, відступлено ТОВ «Фінансова компанія «Серет», назву якого згодом змінено на ТОВ «Нью Файненс Сервіс».

Відповідно до пп. 1.1-1.2 цих договорів клієнт відступає (передає у власність) факторові (новому кредитору) права вимоги під фінансування від фактора, а фактор набуває (приймає у власність) від клієнта права вимоги та здійснює їх оплату (фінансування) клієнту. Фактор після переходу до нього прав вимоги стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між первісним кредитором і боржниками, та одержує право замість клієнта вимагати від боржників належного виконання ними зобов?язань за такими кредитними договорами в межах переданих прав вимоги. Права кредитора за кредитними договорами переходять до фактора за виключенням права на здійснення клієнтом договірного списання з рахунку/рахунків боржників, що надане клієнту за дорученням боржників відповідно до умов кредитних договорів.

Заявляючи позовні вимоги про визнання зазначених договорів факторингу недійсними, позивач посилається на те, що АТ «Ідея Банк» без його згоди та без його повідомлення відступило право вимоги за укладеним із ним кредитним договором ТОВ «Факторингова компанія «Рантье», яке, в свою чергу, відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Серет» (ТОВ «Нью Файненс Сервіс»).

Суд звернув увагу, що умовами укладеного між позивачем і ПАТ «Ідея Банк» кредитного договору, в тому числі п. 4.2.4, на який позивач посилається у своєму позові, не було заборонено відступлення кредитором права вимоги за цим договором.

При цьому ПАТ «Ідея Банк» надав «ТОВ «ФК «Рантье» дозвіл на відчуження придбаних за договором факторингу прав вимоги від 06.02.2017 №12.42/12498, що було предметом дослідження у справі № 202/5288/18 за позовом ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором (номер рішення у ЄДРСР 116140576).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Тобто, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Водночас, відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на наявні в матеріалах даної цивільної справи докази виконання відповідачем обов`язку щодо надання позивачу інформації про умови отримання кредиту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правові підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним відсутні, адже сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним та направлене на настання наслідків, передбачених таким договором, а тому він є укладеним відповідно до норм чинного законодавства.

З матеріалів справи убачається, що при укладенні кредитного договору між позивачем і ПАТ «Ідея Банк», в тому числі п. 4.2.4, на який позивач посилається у своєму позові, не було заборонено відступлення кредитором права вимоги за цим договором.

При цьому ПАТ «Ідея Банк» надав «ТОВ «ФК «Рантье» дозвіл на відчуження придбаних за договором факторингу прав вимоги від 06.02.2017 №12.42/12498, що було предметом дослідження у справ № 202/5288/18 за позовом ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» до ОСОБА_1 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором (номер рішення у ЄДРСР 116140576).

Законодавством не вимагається згоди боржника на укладення між фактором і клієнтом договору факторингу. За положеннями статей 516, 517 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, заміна кредитора у зобов`язанні не припиняє самого зобов`язання та не впливає на дійсність основного правочину.

Доводи наведені у апеляційній скарзі були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Посилання позивача в суді 1 інстанції на відсутність у відповідача відповідної ліцензії колегія суддів до уваги не приймає, оскільки дана обставина не зазначалася позивачем в позові як його обґрунтування та не досліджувалася судом 1 інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: