02.07.2024 Провадження по справі № 2/940/86/24
Справа № 940/1483/23

РІШЕННЯ

Іменем України

02 липня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки,укладений 12.09.2018 року між ним та ОСОБА_3 , посвідчений державнимнотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Васалатьєвою О.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2-1089.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 мав у власності земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, на території Теліжинецької сільської ради, кадастровий номер :02:013:0013.

Позивач зазначив, що у 2018 році ОСОБА_3 запропонував йому передати вказану земельну ділянку в оренду, на що він погодився та підписав договір, як договір оренди. При цьому, відповідач обіцяв йому платити 10000,00 грн. в рік орендної плати. Проте, орендну плату відповідач до цього часу не виплачує.

Позивач стверджує, що про укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки вони з відповідачем не домовлялись, і, очевидно, вказаний договір укладений ним з помилкою щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем, а тому є наявні правові підстави для визнання його недійсним на підставі статті 229 ЦК України. Укладення оспорюваного договору не відповідало внутрішній волі позивача і не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Позивач вважав, що вони укладають договір оренди земельної ділянки, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд, не відрізняв укладення договору оренди землі, тобто помилявся щодо правової природи правочину.Вказана земельна ділянка для позивача має особливу цінність, так як він часто хворіє, кошти з оренди він планував витрачати на своє лікування та утримання.

За вказаних обставин, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 21.12.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

16.01.2024 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити позивачу у задоволенні позову, вказуючи, що починаючи з травня місяця 2012 року до вересня місяця 2022 року позивач ОСОБА_1 був його вітчимом, і як батько, саме він повідомив у 2018 році про свій намір відчужити на його користь земельну ділянку, дослівно: «Я сказав! Якщо я «наслинив», то я це зроблю!» (тобто, якщо я сказав, то це рішення вже ніхто змінити не зможе). Саме позивач домовлявся із нотаріусом про призначення дати та часу для оформлення документів про відчуження земельної ділянки, тобто рішення ОСОБА_1 приймалося ним особисто та не спонтанно, це було свідоме рішення власника земельної ділянки, про яке він знав, розумів і усвідомлював свої дії та наслідки.

Крім того, відповідач зазначив, що перед підписанням оспорюваного договору йому та ОСОБА_1 було надано проект договору для його прочитання сторонами, тільки після цього, отримавши погодження позивача було здійснено підписання зазначеного договору та засвідчено підписом і печаткою нотаріуса.

Також, відповідач вважає, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність. Неприязні стосунки позивача з його матір`ю не свідчить про наявність помилки з боку позивача під час укладення ним оспорюваного договору у 2018 році. Лише посилання позивача на те, що земельна ділянка має для нього особливу цінність, так як він часто хворіє, кошти з оренди планує витрачати на своє лікування та утримання, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, на думку відповідача, не є підставою для задоволення позову (а. с. 28-42).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 22.01.2024 року у справі задоволено заяву ОСОБА_3 про відвід головуючої судді Косович Т.П. та передано справу до канцелярії суду для визначення іншого судді у порядку, встановленому ст. 41 ч. 1 ЦПК України.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2024 року справа передана для розгляду судді Мандзюку С.В.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 24.01.2024 року суддею Мандзюком С.В. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки прийнято до свого провадження.

10.04.2024 року представник позивача адвокат Порхун О.П. надала до суду заяву про зміну підстави позову, в якій зазначила, щопозивач вважає, що вказаний договір укладений внаслідок помилки, обману його відповідачем та внаслідок тяжкої для нього обставини та на вкрай невигідних умовах, оскільки навесні 2018 року позивач повернувся із зони бойових дій після участі в антитерористичній операції. Стан його здоров`я та нервової системи був дуже хитким, конкретно на момент підписання оспорюваного договору у ОСОБА_1 був передінсультний стан, працювати і забезпечувати себе повністю самостійно він не міг, виникло важке фінансове становище.

Крім того зазначено, що дійсно, на той час позивач проживав в цивільному шлюбі із матір`ю відповідача, він довіряв цій сім`ї та покладав на них надії. І коли ОСОБА_3 запропонував передати позивачу в користування (оренду) земельну ділянку площею 2,0 га, за що обіцяв сплачувати йому оренду плату, останній погодився, так як сподівався, що за ці кошти він зможе придбавати собі ліки та у подальшому утримувати себе.

Також зазначено, що ОСОБА_1 стверджує, що із змістом оспорюваного договору не був ознайомлений, і ніколи б не погодився продати земельну ділянку за 5000,00 гривень. Така ціна вдвічі менша за ринкову ціну орендної плати в рік, що станом на 2018 рік виплачувалась орендарями у Тетіївському районі. Відтак, позивач вважає, що ОСОБА_3 ввів його в оману, так як вони домовлялись про договір оренди землі, а не купівлі-продажу, і що відповідач буде сплачувати орендну плату йому в сумі 10000,00 грн. кожного року, а фактично не заплатив жодного разу. Так як у сторін були майже родинні стосунки, позивач довіряв відповідачу, і зрозумів лише влітку 2023 року, що був обманутий, коли ОСОБА_3 повідомив, що земельна ділянка вже є його власністю і він сплачувати нічого не буде. Крім того, хоча в договорі купівлі-продажу земельної ділянки і вказана ціна 5000,00 грн., навіть цю суму відповідач позивачу не сплатив, що свідчить про те, що у відпоідача був намір, користуючись довірою позивача та вкрай тяжким на той час його становищем і залежністю від його сім`ї, забрати собі земельну ділянку позивача безоплатно.

Крім того, представником позивача зазначено, що у даному випадку, підписуючи договір купівлі-продажу земельної ділянки, позивач помилявся, оскільки вважав, що він підписує саме договір оренди землі. До того ж, на момент укладання договору позивач був у вкрай тяжких для нього обставинах, оскільки після участі в бойових діях, мав вкрай пригнічене моральне становище, постійні головні болі, підвищений тиск, що призвело в подальшому до інсульту, який стався вже після підписання договору. Позивач не мав на той час заробітків, але йому необхідні були кошти на своє утримання та лікування, саме тому він погодився передати свою ділянку відповідачу в користування на умовах оренди. Саме через тяжкий стан позивач підписав оспорюваний договір.

Більш того, на думку представника позивача, оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки містить вкрай несправедливі умови, зокрема щодо ціни продажу, яка за своє природою є вартістю половини ринкової річної орендної плати. Волі позивача на продаж його земельної ділянки за такою ціною не було (а. с. 82-88, 94-104).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.05.2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Столярчук В.М. позовні вимоги не визнали та просили відмовити позивачу у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12 вересня 2018 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (надалі по тексту - договір), площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:013:0013, місце розташування: Київська область, Тетіївський район, Теліжинецька сільська рада, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Цей договір посвідчено державнимнотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Васалатьєвою О.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2-1089 (а. с. 21-22).

У ході судового розгляду судом було допитанасвідок приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєва О.А., яка повідомила суду, що у 2023 році до неї звернувся ОСОБА_1 з приводу витребування договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.09.2018 року, зареєстрований в реєстрі за номером 2-1089. Нотаріус, встановивши особу заявника, уточнила дані по договору купівлі-продажу земельної ділянки. На запитання нотаріуса про причину витребування, ОСОБА_1 повідомив їй, що він хоче визнати договір купівлі-продажу недійсним, оскільки вартість земельної ділянки зросла та зазначив, що він не підписував даного договору. Нотаріус пояснила йому, що здорожчання вартості земельної ділянки не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Разом з тим, показала ОСОБА_1 на моніторі сканкопію примірника даного договору купівлі-продажу і запитала, чи це дійсно його підпис, на що останній підтвердив, що підпис його. На час укладення зазначеного договору, а саме у 2018 році, свідок працювала державним нотаріусом. Також пояснила суду, що процедура оформлення договорів купівлі-продажу не вчинялась в один день, а це займало певний проміжок часу. У даному випадку особа як мінімум повинна була прийти двічі до державного нотаріуса з метою відчуження земельної ділянки та уточнення переліку потрібних документів. Також зазначила, що позивач у позовній заяві зазначив, що він хотів оформити договір оренди земельної ділянки, але даний договір не підлягає обов`язковому посвідченню нотаріусом, а лише за бажанням сторін. У 2018 році вона не мала доступу до відомостей з державного земельного кадастру та оціночної вартості земельної ділянки. Крім того вказала, що усі документи для здійснення відчуження земельної ділянки оформлялись особисто ОСОБА_1 . Перед посвідченням даного договору обидві сторони особисто прочитали зміст примірників договору. Крім того, ОСОБА_1 повідомив нотаріусу, що хоче відчужити земельну ділянки сину дружини. Даний договір купівлі-продажу земельної ділянки було посвідчено державним нотаріусом у приміщенні державної нотаріальної контори відповідно до законодавства, згідно волі сторін. У нотаріуса не було жодних сумнівів, що воля сторін була визначена на укладення саме договору купівлі-продажу земельної ділянки. ОСОБА_1 розписався особисто на двох примірниках даного договору, один з яких лишився у державного нотаріуса, а інший був виданий покупцеві.

Допитана у якості свідка ОСОБА_5 повідомила суду, що позивач ОСОБА_1 був її чоловіком. Вони проживали однією сім`єю, її діти завжди допомагали та поважали ОСОБА_1 . На час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а саме восени 2018 року, жодних неприязних відносин між ними не було. ОСОБА_1 завжди сам приймав рішення, а вона як дружина вплинути на нього ніяким чином не могла. Разом з тим, ОСОБА_1 запропонував її сину ОСОБА_3 побудувати зерносховище на його земельній ділянці, тому ОСОБА_3 почав звозити будівельні матеріали. Рішення продати земельну ділянку її сину ОСОБА_1 прийняв сам, будучи здоровим, при пам`яті та свідомості, він особисто ходив до державного нотаріуса та займався оформленням відповідних документів. ОСОБА_3 не наполягав на тому, щоб ОСОБА_1 продав йому земельну ділянку. Жодних домовленостей про те, що ОСОБА_3 буде сплачувати ОСОБА_1 орендну плату за користування земельною ділянкою не було. ОСОБА_3 постійно самостійно обробляв земельну ділянку, а зібране зерно зберігав у орендованих зерносховищах. Після того, як шлюб між нею та ОСОБА_1 був розірваний і їх сім`я припинила фактично існувати, жодних претензій ОСОБА_1 до її сина не пред`являв. Про те, що ОСОБА_1 хоче визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки вона дізналась вже із позовної заяви.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми Цивільного кодексу України та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1. ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 статті 215 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину є процесуальним обов`язком позивача.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 статті 77 ЦПК України).

Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, Верховним Судом у постанові від 17.06.2021 року у справі № 761/12692/17 зазначено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, позивач посилався на те, що оспорюваний договір укладений внаслідок помилки, обману його відповідачем та внаслідок тяжкої для нього обставини та на вкрай невигідних умовах, відтак повинен бути визнаний недійсним на підставах, передбачених, зокрема статтями 229, 230, 233 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 19, 20 постанови Плунуму Верховного Суду України №м 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, зокрема, обґрунтовуючи свої позовні вимоги помилкою щодо правової природи оспорюваного правочину, позивач вказав, що помилявся, вважаючи, що підписує саме договір оренди землі.

Втім, суд не бере до уваги ці доводи, оскільки позивачем у ході судового розгляду справи не доведено будь-якими доказами, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки він та відповідач мали намір укласти договір оренди землі і погодили усі істотні умови, власне, такого правочину.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору він перебував у такому стані, що був нездатним зрозуміти зміст укладеного договору, який йому було роз`яснено державним нотаріусом.

Водночас, доводи позивача про те, що він не був ознайомлений із змістом оспорюваного договору, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін договору, не є підставою для визнання його недійсним.

Зрештою, суд вважає за необхідне зазначити, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення таких правочинів, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки він помилявся стосовно його правової природи та існували обставини, які зумовлюють визнання цього договору недійсним.

Крім того, позивач як на правову підставу заявленої позовної вимоги посилався на норму статті 230 ЦК України, зокрема щодо недійсності правочину у зв`язку з його вчиненням під впливом обману, стверджуючи, що відповідач запевняв, що вони укладуть саме договір оренди землі, а не купівлі-продажу, та те, що відповідач перед підписанням договору обіцяв сплачувати йому орендну плату в розмірі 10000,00 гривень щорічно, однак ніяких коштів він не отримав. Крім того, позивач зазначив, що з нотаріусом щодо умов договору домовлявся відповідач, який дав йому договір лише на підпис без попереднього ознайомлення із текстом проекту оспорюваного договору. Оскільки, як стверджує позивач, він погано себе почував та довіряв відповідачу, як родичу, під його наполяганням він підписав зазначений договір.

Відповідно до ч. 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.01.2023 року у справі № 465/4571/17.

Так, із оспорюваного договору встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 , діючи добровільно, на власний розсуд, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність земельну ділянку.

Підписавши оспорюваний договір, позивач ствердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, а також про повний розрахунок за продану земельну ділянку до підписання цього договору.

При нотаріальному посвідченні оспорюваного правочину позивач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Будь-яких даних про те, що оспорюваний договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману відповідачем позивача, не наведено та матеріали справи не містять.

Більш того, доводи позивача про те, що він фактично не отримував грошових коштів за продаж земельної ділянки не можуть бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Зрештою, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. відповідач сплатив позивачу до підписання договору. Доказів того, що такі умови договору сторонами не виконано та відповідач не розрахувався, суду не надано.

При цьому судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору та/або особистої її зацікавленості.

Отже, враховуючи те, що у цій справі оспорюється договір купівлі-продажу земельної ділянки, підписанням якого сторони підтвердили факт здійснення розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, цей договір було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності договору дійсним намірам сторін, про що зазначено в самому договорі, відтак відсутні підстави для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідача.

Також, позивач як на правову підставу заявленої позовної вимоги посилався на норму статті 233 ЦК України, зокрема щодо недійсності правочину у зв`язку з його вчиненням під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Так, позивач ОСОБА_1 тяжкими для нього обставинами зазначає пригнічене моральне становище після участі у бойових діях, постійні головні болі, підвищений тиск, що призвело у подальшому до інсульту, який стався вже після підписання оспорюваного договору. Крім того вказує на те, що на той час йому необхідні були кошти на своє утримання та лікування.

Однак, суд критично оцінює ці доводи, оскільки позивачем у ході судового розгляду справи не доведено будь-якими доказами, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки він мав тяжкий стан.

Більш того, долучену позивачем ОСОБА_1 медичну документацію щодо його лікування, суд не бере до уваги як належні та допустимі докази, оскільки позивач перебував на лікуванні вже після дати підписання оспорюваного договору, а саме з 27.09.2018 року.

При цьому саме по собі погіршення стану здоров`я позивача після підписання оспорюваного договору не свідчить про наявність в діях відповідача необхідних і передбачених законом ознак для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України, на яку безпосередньо посилається позивач як на правову підставу своєї позовної вимоги.

З огляду на зазначене, позивачем не доведено існування тяжкої для нього обставини, під впливом якої він уклав оспорюваний договір купівлі - продажу земельної ділянки.

Щодо іншої обставини, на яку посилається позивач, підписання оспорюваного договору на вкрай невигідних для нього умовах, а саме щодо ціни продажу, то суд зазначає наступне.

Так, за умовами договору купівлі-продажу земельної ділянки, розрахунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були проведені до посвідчення цього договору нотаріусом. Обґрунтовані підстави вважати, що такі розрахунки повністю не були проведені, відсутні.

Також, твердження позивача про те, що сума продажу земельної ділянки є вартістю половини ринкової річної орендної плати, а інформація у висновку експерта про експертну грошову оцінку земельної ділянки про те, що він зроблений на підставі договору № 17/08-01 від 17.08.2018 року із ОСОБА_1 не відповідає дійсності, суд не бере до уваги, оскільки звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки не є предметом оскарження у цій справі.

Більш того, відповідно до статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору на підставі статті 233 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладений під впливом тяжкої для позивача обставини та на вкрай невигідних для нього умовах.

Крім того, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 23 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загрози втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Отже підстави визнання правочинів недійсними, які передбачені статтями 229, 230 і 233 ЦК України, є, по суті, взаємовиключними.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши надані докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки необхідно відмовити.

Що стосується клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, то суд відмовляє у його задоволенні, з огляду на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача 15000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідач ОСОБА_3 до матеріалів справи надав копію договору №б/н про надання правничої допомоги, укладеного 15.01.2024 року між ОСОБА_6 та адвокатом Столярчуком В.М., та ордер про надання правничої (правової) допомоги від 15.01.2024 року (а. с .39-40).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v.Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, беручи до уваги положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, складність та категорію справи, суд дійшов висновку, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 5000,00 гривень, які підлягають стягненню із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 229, 230, 233 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 133, 141, 263-268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 05 липня 2024 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК