Справа № 333/2559/24
Провадження № 2/333/2647/24
11 листопада 2024 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Михайлової А.В., при секретарі Панченко К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання договору довічного утримання недійсним,
В березні 2024 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_4 . Після її смерті позивач прийняла спадщину за законом шляхом звернення з заявою до нотаріуса.
За життя ОСОБА_4 була власником 9/20 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де вона мешкала до своєї смерті. Право власності на зазначену частку житлового будинку було набуто ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 30.11.1988 року Міськкомунгоспом виконкому Запорізької міської ради.
Під час оформлення спадщини позивачу стало відомо, що 11 жовтня 2010 року між її бабусею ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. за реєстровим № 2092. Одночасно приватним нотаріусом в зв`язку з посвідченням договору довічного утримання було внесено заборону на відчуження 9/20 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 до закінчення дії договору довічного утримання.
За умовами спірного договору набувач нерухомого майна зобов`язувалась надавати відчужувачу довічне забезпечення на наступних умовах: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у вищевказаній частині житлового будинку; забезпечення щоденним харчуванням; забезпечення придатним до користування одягом та взуттям; здійснення догляду; надання побутових послуг та санітарно-гігієнічних послуг, які вважаються загальноприйнятними; забезпечення належними лікувальними засобами (якщо в цьому виникає потреба за рецептами лікаря); сприяти безперешкодному зверненню до органів влади, нотаріату, суду та адвокатури в разі потреби; у разі смерті поховати з дотриманням ритуалу, який буде діяти на момент поховання. Матеріальне забезпечення на місяць визначається в розмірі одного прожиткового мінімуму на місяць.
Позивач зазначила, що є онукою померлої ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 . Шлюб було зареєстровано 28 липня 1962 року Жовтневим відділом РАЦС м. Запоріжжя. Подружжя Холод мали сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (батька позивача по справі), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 - чоловік ОСОБА_4 і дід позивача по справі. З цього часу ОСОБА_4 мешкала в належному їй будинку одна, оскільки позивач (на той час неповнолітня дитина 1993 року народження) мешкала разом зі своєю матір`ю.
Позивач спілкувалась з бабусею, систематично відвідувала останню. Після досягнення повноліття та працевлаштування надавала їй необхідну матеріальну та фізичну допомогу. При цьому баба ніколи не казала онуці про наявність договору довічного утримання, не отримувала будь-якої сторонньої допомоги або коштів. Зазвичай бабуся зазначала, що після смерті батька позивача (сина ОСОБА_4 ) онука є її єдиною спадкоємицею.
Оскільки ОСОБА_2 є громадянином іншої держави, постійно мешкає на території рф, за життя ОСОБА_4 вона не приїздила до м. Запоріжжя, не надавала їй передбачених договором довічного утримання послуг безоплатного проживання в будинку, щоденного харчування та догляду, медичного обслуговування (в межах передбаченого договором розміру одного прожиткового мінімуму на місяць), не приймала участі в похованні ОСОБА_4 .
Вважає, що договір довічного утримання було вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки після смерті сина та чоловіка ОСОБА_4 фактично залишилась одна, дуже важко переживала смерть рідних людей, практично не спілкувалась з сусідами, крім малолітньої онуки не мала інших родичів або близьких людей. Просить визнати договір довічного утримання недійсним.
Ухвалою суду від 01.04.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.
В судове засідання представник позивача не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала в повному обсязі і просить його задовольнити, не заперечує розглядати справу за правилами заочного розгляду.
Відповідач, належним повідомлена про дату та місце розгляду справи судом шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, до суду не з`явилась. З огляду на викладене, керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов до висновку про розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення.
Третя особа ОСОБА_3 до суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи судом повідомлена належним чином.
У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 5 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, посвідчений 11 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. за реєстровим № 2092. Разом з посвідченням договору довічного утримання нотаріусом було внесено заборону на відчуження 9/20 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 до закінчення дії договору довічного утримання.
За умовами договору довічного утримання відчужувач ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_2 належні їй 9/20 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а набувач зобов`язується надавати відчужувану довічне утримання на наступних умовах: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у вищевказаній частині житлового будинку; забезпечення щоденним харчуванням; забезпечення придатним до користування одягом та взуттям; здійснення догляду; надання побутових послуг та санітарно-гігієнічних послуг, які вважаються загальноприйнятними; забезпечення належними лікувальними засобами (якщо в цьому виникає потреба за рецептами лікаря); сприяти безперешкодному зверненню до органів влади, нотаріату, суду та адвокатури в разі потреби; у разі смерті поховати з дотриманням ритуалу, який буде діяти на момент поховання. Матеріальне забезпечення на місяць визначається в розмірі одного прожиткового мінімуму на місяць.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 03 січня 2023 р. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 12 від 03 січня 2023 р., причиною смерті ОСОБА_4 є атеросклеротична хвороба серця. Хворобами (патологічним станом), що призвели до смерті ОСОБА_4 зазначені: гостра серцево-судинна недостатність, дрібно вогнищевий атеросклероз, атеросклеротична хвороба серця.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , станом на дату укладення договору довічного утримання (11 жовтня 2010 року) була непрацездатною особою за віком.
З урахуванням показників прожиткового мінімуму в Україні по соціальним та демографічним групам, який є змінним показником, станом на жовтень 2010 р. (на дату укладення договору довічного утримання), прожитковий мінімум для непрацездатних осіб складав 723 грн. на місяць. В подальшому розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб складав: з 01 січня 2011 рр. 750 грн. на місяць, з 01 січня 2012 о. 822 грн. на місяць, з 01 січня 2013 р. 894 грн. на місяць, з 01 січня 2014 р. 949 грн. на місяць, з 01 січня 2015 р. 949 грн. на місяць, з 01 січня 2016 р. 1074 грн. на місяць, з 01 січня 2017 р. 1247 грн. на місяць, з 01 січня 2018 р. 1373 грн. на місяць, з 01 січня 2019 р. 1497 грн. на місяць, з 01 січня 2020 р. 1638 грн. на місяць, з 01 січня 2021 р. 1769 грн. на місяць, з 01 січня 2022 р. 1934 грн. на місяць.
Таким чином, належні докази виконання відповідачем умов договору щодо забезпечення відчужувану безоплатного довічного проживання в будинку; забезпечення щоденним харчуванням; забезпечення придатним до користування одягом та взуттям; забезпечення належними лікувальними засобами в розмірі одного прожиткового мінімуму на місяць в матеріалах справи відсутні.
Будь-яких доказів про наявність будь-яких грошових надходжень, переказів, в тому числі від фізичних осіб на користь ОСОБА_4 за період дії договору довічного утримання матеріали справи не містять.
Таким чином суд приходить до висновку, що договір довічного утримання відповідачем ніколи не виконувався. Відповідач ОСОБА_2 є нерезидентом. За період з 4 кварталу 2010 р. ( з моменту укладення договору довічного утримання) та по 1 квартал 2023 р. (до дня смерті відчужувача нерухомого майна) будь-яких коштів, переказів, будь-якої матеріальної допомоги ОСОБА_4 відповідач не надавала. Відповідач постійно мешкає на території російської федерації, за життя ОСОБА_4 вона не надавала їй передбачених договором довічного утримання послуг безоплатного проживання, щоденного харчування та догляду, медичного обслуговування для людини похилого віку, яка страждала на серцеві хвороби. Також ОСОБА_2 не приймала участі в похованні ОСОБА_4 , оскільки на день її смерті перебувала за межами України.
За таких обставин договір довічного утримання, укладений 11 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 підлягає визнанню недійсним.
Керуючись ст. ст. 5; 12; 13; 76; 81; 223, 247, 280, 258, 259, 263-265, ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору довічного утримання задовольнити.
Визнати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 11 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. за реєстровим № 2092 - недійсним.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду позивачем подається через Комунарський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя А.В.Михайлова