Провадження № 22-ц/812/1445/24 Суддя першої інстанції Тавлуй В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 жовтня 2024 року м. Миколаїв Справа № 469/1854/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Царюк Л.М.,

суддів - Базовкіної Т.М., Яворської Ж. М.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю відповідачки - ОСОБА_1 ,

представниці відповідачки - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року, повний текст якого складено, 11 липня 2024 року, хвалене під головуванням судді Тавлуя В.В., в залі судового засідання в с-щі Березанка, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

21 грудня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Позов обґрунтовував тим, що він з 26 серпня 1988 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбу.

Під час шлюбу, 14 березня 1994 року сторонами було набуте в спільну сумісну власність майно, а саме: житловий будинок загальною площею 75.30 кв.м. разом з господарськими будівлями та спорудами, в АДРЕСА_1 ; земельна ділянки площею 0,0860 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та знаходиться в АДРЕСА_1 .

З 09 вересня 1984 року по теперішній час позивач проживає в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін під час шлюбу народилась донька ОСОБА_4 .

05 листопада 1992 року шлюб було розірвано, а 12 березня 1997 року позивач зареєстрував в органах ДРАЦС рішення суду про розірвання шлюбу і отримав свідоцтво про розірвання шлюбу.

ОСОБА_3 вважає, що їхній шлюб згідно чинного законодавства, яке діяло до 2004 року, вважається розірваним з 12 березня 1997 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок з прилеглими підсобними будівлями та спорудами вартістю 301 220 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 75,3 кв.м. (літера - А) разом з прилеглими будівлями та спорудами (кухня - літ. Б, господарчий блок з літ В, металеві ворота - №1, цементований басейн - №3, металева сітка - огорожа - №2), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0860га (Державний акт на право приватної власності на землю серії 11-МК № 031227), яка надана для обслуговування житлового будинку та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

Крім того, матеріали справи свідчать про зворотне, а саме, що право власності на вказане майно набуте відповідачкою 14 березня 1994 року, а їхній шлюб було розірвано 05 листопада 1992 року, тобто до набуття відповідачкою права власності на майно, що є предметом спору.

Обґрунтованих підстав, вважати, що шлюб між сторонами було розірвано 12 березня 1997 року, як стверджує позивач, не встановлено.

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року, спірне майно набуте відповідачкою внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв`язку з чим, є підстави вважати, що вказане майно, є особистою приватною власністю відповідачки відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 57 СК України.

Сам факт тривалого проживання у спірному домоволодінні позивача не є правовою підставою для визнання за ним права власності на вказане майно відповідно до положень закону.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд в своєму рішенні зазначив, що спірний житловий будинок є особистою власністю відповідачки ОСОБА_1 , хоча ці позовні вимоги не заявлялись, тому на думку позивача, суд вийшов за межі позовних вимог.

Відповідачка не довела факт припинення шлюбних відносин з 1992 року. Оскільки будинок приватизований (придбаний) за кошти набуті під час шлюбу і відповідачка не надала беззаперечних доказів на підтвердження придбаного будинку за особисті кошти, то спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а тому відсутні підстави для визнання за відповідачкою права особистої приватної власності на житловий будинок.

Суд безпідставно взяв до уваги одні докази та не врахував інші, вирішив спір, ставши на сторону відповідачки. Також суду необхідно було застосувати норми права, які діяли на час спірних правовідносин (1992-1997 роки).

Таке поняття як «фактичні шлюбні відносини» в кодексі про шлюб та сім`ї України взагалі відсутні, тому встановлювати факт проживання в фактичних шлюбних відносинах на час проживання позивача з відповідачкою не передбачено кодексом, який діяв на час діяння спірних правовідносин.

Враховуючи, що позивач постійно проживав на час приватизації у спірному будинку, свого місця проживання не змінював, тому вважає результати приватизації житлового будинку не відповідають дійсному складу жильців, які постійно проживали на час приватизації в житловому будинку.

Крім того, позивач особисто звертався з заявою на приватизацію житлового будинку та збирав відповідні документи на приватизацію, так як був членом сім`ї.

Таким чином, позивач на момент приватизації був членом сім`ї, тому мав право на участь у приватизації житлового будинку, однак його право на приватизацію житла грубо порушене. Тому вважає, що спірний житловий будинок підлягає визнанню спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві відповідачка зазначала, що вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, яким надана оцінка всім важливим аргументам сторін.

Посилання позивача на проживання в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою до 13 березня 1997 року, коли він зареєстрував в органах ДРАЦС рішення суду про розірвання шлюбу і отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки актовий запис про розірвання шлюбу внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 05 листопада 1992 року.

Посилання позивача на факт народження доньки 23 липня 1995 року, як підтвердження факту проживання в зареєстрованому шлюбі, є безпідставним, оскільки особисті відносини між сторонами не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Щодо посилання позивача на те, що суд при винесені рішення посилався на норми СК України, а не на норми КпШС України, вважає не є підставою для скасування правильного по суті і законного рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 26 серпня 1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 1992 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу станом на 02 квітня 2024 року у реєстрі зазначено актовий запис № 82 від 05 листопада 1992 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

12 грудня 2001 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб та після шлюбу перейшла на прізвище ОСОБА_7 .

Позивач до 22 травня 2023 року (органом реєстрації - Відділом Центру надання адміністративних послуг Коблівської сільської ради 22 травня 2023 року було прийнято рішення про зняття позивача з реєстрації місця проживання) був зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 , в який останній був вселений, як особа, що була членом сім`ї особи, яка працювала в радгоспі «Росія». Зазначений будинок за даними технічного паспорту був побудований в 1984 році та перебував на балансі Радгоспу «Росія».

З пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, остання отримала зазначений будинок в 1992 році від радгоспу «Росія» як особа, яка працювала в цьому радгоспі на посаді медичної сестри дитячого садка.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 1994 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації Радгоспу «Росія» від 14 березня 1994 року № 2, правонаступником якого є Акціонерне товариство «Коблево», ОСОБА_1 було передано у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 82.0 кв.м.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 031227 від 01 червня 1998 року ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Коблівської сільської ради від 15 січня 1998 року № 8 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.0860 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Як встановлено сімейні відносини сторін у справі, що переглядається, існували до 01 січня 2004 року, а тому застосуванню підлягають Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України).

Суд першої інстанції цих правил не врахував та помилково застосував при вирішенні спору сторін норми СК України, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (статті 28 КпШС України).

Частиною 1 статті 38 КпШС України за життя подружжя шлюб може бути розірваний шляхом розлучення за заявою одного з подружжя або їх обох.

Шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими (частин 2 статті 40 КпШС України).

За приписами статті 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачкою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини справи та наведені норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання спільною сумісною власність подружжя - сторін у справі, житлового будинку з прилеглими підсобними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , а відтак відсутність підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на часту зазначеного будинку та права власності на частку для обслуговування цього житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не довела припинення шлюбних правовідносин до 12 березня 1997 року (коли позивач отримав свідоцтво про розірвання шлюбу), не заслуговують на увагу, оскільки за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян розірвання шлюбу між сторонами зафіксовано в актовому записі № 82 від 05 листопада 1992 року. За такого відповідно до положень статті 44 КпШС України саме з дати внесення такого запису шлюб сторін вважається припиненим.

Аргументи щодо проживання позивача на час приватизації спірного будинку в цьому будинку, що надає йому право на участь у приватизації та право власності на частку у цьому майні є неприйнятними з огляду на таке.

Питання визнання права спільної часткової власності на житловий будинок внаслідок визнання недійним свідоцтва про право власності на житло від 14 березня 1994 року, яке видане органом приватизації радгоспу «Росія», було предметом розгляду у цивільній справі № 469/115/22, яка була розглянута за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Коблево» про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_1 . За результатами розгляду було ухвалено 22 серпня 2023 року Березанським районним судом Миколаївської області, яке було переглянуто судом апеляційної інстанції. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року ухвалено нове судове рішення, за яким, зокрема, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Коблево» про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок відмовлено.

Відповідно до приписів частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно відмовивши в задоволені позовних вимог, помилився щодо застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина 4 статті 376 ЦПК України).

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення в мотивувальній частині - зміні.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Між тим зміна оскаржуваного рішення у цій справі не тягне за собою перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2024 року в мотивувальній частині змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.