Справа № 496/5194/21
Провадження № 2/496/19/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Черних Т.О.

представника позивача - адвоката Кійко О.В.

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мельник Н.Ю.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, визнання незаконним рішення державного кадастрового реєстратора, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Кійко О.В. в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить суд: - визнати незаконним та скасувати рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІV, в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІV-ОД №062424, виданий Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року та зареєстрований в книзі реєстрації актів на право приватної власності на землю №959; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено 12.05.2005 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим номером 1-2110; - визнати незаконним рішення державного кадастрового реєстратора Біляївського районного відділу Одеської регіональної філії Центру ДЗК (правонаступник відділ у Біляївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області) від 07.08.2006 року щодо реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0309; - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки у державному земельному кадастрі за кадастровим номером :02:003:0309, площею 0.1001 га., місце розташування: АДРЕСА_1 , яка відноситься до земель житлової та громадської забудови, з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та закрити щодо неї поземельну книгу; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, пов`язані із розглядом справи.

В обґрунтування позову зазначено, що 21.08.2000 року на підставі рішення виконкому Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області №184 ОСОБА_4 отримала у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючи, що відповідно до п.2 рішення виконкому Нерубайської сільської ради від 21.08.2000 року №184 позивачу було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №016145, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №788 від 24.11.2000 року, ОСОБА_4 набула право власності 24.11.2000 року, тобто раніше ніж ОСОБА_2 Наявний у позивача Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №016145, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №788 від 24.11.2000 року є підтвердженням правомірного набуття позивачем права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2000 га. Відповідно до державного акту №016145 ( ОСОБА_4 ) її суміжними власниками були: - від А до Б - землі загального користування; від Б до В ОСОБА_5 ; від В до Г ОСОБА_6 ; від Г до Д ОСОБА_7 ; від Д до А ОСОБА_8 . Інформаційною довідкою №320264929 від 16.01.2023 року підтверджується, що в державних актах ОСОБА_4 та ОСОБА_2 суміжним власником сусідньої земельної ділянки з права є ОСОБА_9 , що також підтверджує доводи позивача про те, що частину належної їй земельної ділянки повторно надали у 2002 році іншій особі. Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий у 2000 році, в ньому не містилася інформація щодо кадастрового номера земельної ділянки, а тому земельній ділянці позивача кадастровий номер присвоєно не було.

Для вирішення питання щодо визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, 02.06.2020 року ОСОБА_4 звернулася із заявою до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з проханням розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Землевпорядна організація підготувала документацію із землеустрою, необхідну для присвоєння кадастрового номера, після чого відповідні органи земельних ресурсів на основі розробленої документації із землеустрою присвоюють кадастровий номер земельній ділянці та видають власнику витяг із поземельної книги із зазначенням кадастрового номера. У визначений законом спосіб позивач вирішила замовити розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж своєї земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Під час підготовки та реєстрації вказаної технічної документації позивач отримала відмову в продовженні її розроблення, так як виявилося, що на її земельній ділянці раніше вже була зареєстрована інша земельна ділянка, якій було присвоєно кадастровий номер :02:003:0309. Вказане підтверджується рішенням державного кадастрового реєстратора відділ №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до державного земельного кадастру від 24.01.2023 року. У вказаному рішенні зазначено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Перетин ділянок з ділянкою :02:003:0309, площа співпадає на 50.0237%. Представник позивача вважає обставину перетину земельної ділянки позивача - ОСОБА_4 з земельною ділянкою, яка на даний час зареєстрована в ДЗК на відповідача ОСОБА_10 , цілком доведеною. Відповідно до витягу з державного земельного кадастру, отриманого 04.09.2021 року, стало відомо, що за таким кадастровим номером власником земельної ділянки є інша особа (відповідач), яка отримала земельну ділянку у власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. від 12.05.2005 року №1-2110. Згідно документації, яка надійшла до суду з Біляївської районної державної нотаріальної контори, договір купівлі-продажу від 12.05.2005 року, посвідчений державним нотаріусом Кифоренко Р.Б. за реєстровим номером 1-2110, містить інформацію про те, що відповідач ОСОБА_1 придбала земельну ділянку площею 0,1000 га., розташовану на території АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 . У договорі міститься інформація про те, що спірна земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424, виданого виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 17.07.2002 року та зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №959. Вказану земельну ділянку було передано відчужувачу для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно з витягом ДЗК про земельну ділянку №НВ-021 від 04.09.2021 року, Біляївським районним відділом Одеської регіональної філії Центру ДЗК (правонаступник відділу у Біляївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області) 07.08.2006 року було незаконно зареєстровано земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0309. У відповідь на адвокатський запит від 18.10.2022 року, листом від 24.10.2022 року №2292/340-22 Головне управління Держгеокадастру в Одеській області повідомило, що в державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель технічна документація на земельну ділянку, яка посвідчена державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424, виданого ОСОБА_2 та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня, що теж свідчить про незаконність видачі ОСОБА_2 державного акту серії IV-ОД №062424. У відповідь на адвокатський запит №3 від 18.10.2022 року Нерубайською сільською радою Одеського району Одеської області було надано лише завірену копію рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХІV, відповідно до якого, ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га. за адресою: АДРЕСА_1 . На думку представника позивача, сам факт надання особі земельної ділянки, яка не містить номеру, свідчить про незаконність такої передачі, оскільки земельним ділянкам в межах АДРЕСА_3 , в яку входять у земельні ділянки по АДРЕСА_1 , ще у 2000 році були присвоєні адреси. Адреса вказаної земельної ділянки була присвоєна тільки під час реєстрації земельної ділянки в ДЗК, після отримання листа сільської ради про присвоєння земельній ділянці адреси: АДРЕСА_4 (наявний в технічній документації від 2005 року про складання державного акта). У вказаному державному акті, виданому на ім`я ОСОБА_2 , збігається лише суміжний землекористувач літ. А-Г ( ОСОБА_9 ) з однієї сторони та землі загального користування з іншої сторони, що свідчить про те, що земельна ділянка, яка була надана ОСОБА_2 повністю знаходиться на частині земельної ділянки позивача. Тобто, права позивача порушуються не тільки незаконною реєстрацією земельної ділянки, здійсненої Біляївським районним відділом Одеської регіональної філії Центру ДЗК 07.08.2006 року, а ще й прийняттям Нерубайською сільською радою народних депутатів Біляівського району Одеської області рішення від 29.04.2002 року №37/2-ХІV та державного акту IV-ОД № 062424 від 17.07.2002 року. Також, у відповідь на адвокатський запит, було надано технічну документацію щодо складання державного акту на право власності на ім`я ОСОБА_1 , якою підтверджується, що спірна земельна ділянка, яка накладається на земельну ділянку позивача, була придбана відповідачем у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВСВ №556724 від 12.05.2005 року та мала адресу: АДРЕСА_1 . Супровідним листом № 327/350-22 від 30.12.2022 року Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надало на запит технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Нерубайської сільської ради Біляівського району Одеської області на 18 арк. Крім того, з дослідження акту встановлення меж земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_2 від 12.06.2002 року, який знаходиться на 12 арк. технічної документації ОСОБА_1 вбачається, що в якості суміжних землекористувачів вказані частково інші особи, ніж особи, що вказані у державному акті позивача, та в деяких цих особах взагалі відсутні підписи ( ОСОБА_9 , ПІБ збігається, але відсутній підпис; ОСОБА_11 - ПІБ не збігається, та відсутній підпис; ОСОБА_12 - такій особі земля не надавалась). Згідно наданого підрядною організацією плану земельних ділянок, вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0309, яка на даний час зареєстрована за ОСОБА_1 , межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0022 та не межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0905, яка належить ОСОБА_9 , в той час, як в державному акті ОСОБА_2 зазначено її суміжним землевласником, що свідчить про незаконність його державного акту. Представник позивача вважає, що наданими доказами повністю підтверджується, що ОСОБА_2 у 2002 році було надано земельну ділянку, яка повністю накладається на земельну ділянку, раніше надану позивачу ОСОБА_4 , що свідчить про порушення її прав та про невідповідність рішення про надання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, закону.

Представник позивача зазначив, що рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-XXІV, в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки є незаконним, а державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424 від 17.07.2002 року виданий на ім`я ОСОБА_2 - недійсними, оскільки на їх підставі позивача незаконно було позбавлено права власності на надану їй раніше земельну ділянки. Рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-XXІV, в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , прийняте із порушенням положень земельного та цивільного законодавства, що призвело до порушень законних прав та інтересів позивача, як власниці відповідної земельної ділянки. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії IV-ОД №062424, виданий Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року та зареєстрований в книзі реєстрації актів на право приватної власності на землю за №959 є недійсним. У зв`язку з незаконністю рішення сільської ради та недійсністю державного акту на землю, є недійсним, на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України, і сам договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.05.2005 року №1-2110, оскільки ним порушуються права позивача щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, державний акт на яку був виданий раніше. Ефективним способом захисту прав позивача буде визнання незаконним та скасування рішення сільської ради про надання ОСОБА_2 земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, площею 0,1001 га. та договору купівлі-продажу, на підставі якого вказану земельну ділянку було продано ОСОБА_10 , а також скасування державної реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі за кадастровим номером :02:003:0309, оскільки рішення державного кадастрового реєстратора Біляївського районного відділу Одеської регіональної філії Центру ДЗК від 07.08.2006 року є також незаконним. Оскільки у 2005 році позивач не скористалася своїм правом щодо реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, її земельній ділянці, яка була надана їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №016145 від 24.11.2000 року не було присвоєно кадастровий номер, і вона обліковується як не сформована. Згідно інформації Головного управління Держгеокадасгру у Чернігівській області, земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0309, площею 0,1001 га., місце розташування: АДРЕСА_1 , відноситься до земель житлової та громадської забудови, з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житловою будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Земельну ділянку було внесено до бази ДЗК на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області :02:003:0309, площею 0.1001 га., місце розташування: АДРЕСА_1 , яка відноситься до земель житлової та громадської забудови, з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Підставою для розробки вищезазначеної технічної документації був лист-замовлення Нерубайської сільської ради та договір купівлі-продажу від 24.05.2005 року з ОСОБА_1 . Відповідно до приписів п.1.16. Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» технічна документація зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає: - виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду; - заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта; - технічна завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта; - висновок державного органу земельних ресурсів Держкомзему України про наявні обмеження на використання земельної ділянки; - висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); - журнал польових вимірювань (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); - кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; - відомість обчислення площі земельної ділянки; - відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем. В наданій технічній документації відсутні кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площі земельної ділянки; відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем, відсутні підписи деяких суміжних користувачів земельної ділянки, що означає про незаконність складення вказаної неповної технічної документації, оскільки первісне надання цієї земельної ділянки ОСОБА_2 відбулося з порушенням закону, а у випадку складення зазначених відсутніх документів виявилося би, що ця земельна ділянка належить ОСОБА_4 . Крім того, відповідно до п.1.17 вищенаведеної інструкції до технічної документації зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку обов`язково долається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, що вданому випадку не було здійснено, і що є підтвердженням незаконності цієї технічної документації. Технічна документація із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 не могла бути підставою для внесення відомостей до державного земельного кадастру. Державна реєстрації земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника. Законодавством встановлено чіткий алгоритм дій відносно державної реєстрації земельної ділянки, тому після скасування права на землю органами реєстру прав, державний кадастровий реєстратор отримає в порядку інформаційного обміну інформацію про скасування права. Враховуючи те, що відповідачем ОСОБА_1 право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було зареєстровано, визнання недійсним актів, які слугували підставою для реєстрації земельної ділянки в ДЗК, є підставою для скасування реєстрації спірної земельної ділянки кадастровим реєстратором. Представник позивача вважає, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0309, площею 0,1001 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , з подальшим внесенням відомостей до Державного земельного кадастру була проведена з порушенням діючого на момент реєстрації законодавства. На момент державної реєстрації вищезазначеної земельної ділянки її частина не була вільна, так як вже перебувала на праві приватної власності у позивача, а тому у зв`язку з проведенням державної реєстрації зазначеної земельної ділянки, позивач позбавлена можливості внести відомості до державного земельного кадастру про свою земельну ділянку, яка належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №016145, у відповідності до вимог Закону України «Про державний земельний кадастр», що є порушенням її прав. Зазначена обставина унеможливлює внесення позивачем відомостей до державною земельного кадастру (формування земельних ділянок як об`єкта цивільних прав), чим позбавляє позивача можливості оформити свої права.

Позивач вважає, що у зв`язку з скасуванням запису щодо земельної ділянку з кадастровим номером :02:003:0309, площею 0,1001 га., поземельна книга щодо останньої підлягає закриттю, на підставі ч.4 ст. 25 Закону України «Про державний земельний кадастр». Представник позивача вважає, що задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації земельної ділянки та закриття поземельної книги відносно неї являються належним та ефективним способом захисту її порушених прав та відновлять їх в повному обсязі, так як після цього вона зможе зареєструвати свою земельну ділянку. У зв`язку з викладеним, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

Адвокат Мельник Н.Ю. в інтересах відповідача ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» надіслала відзив на позову заяву, в якому просила відмовити в позові в повному обсязі; у разі наявності підстав для задоволення позову, застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_4 . В обґрунтування відзиву зазначила, що предметом спору є земельна ділянка кадастровий номер - :02:003:0309, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . На момент вчинення правочину вона не була предметом обтяження, не була предметом застави чи іпотеки, не була предметом заборон. На теперішній час земельна ділянка, кадастровий номер - :02:003:0309, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 12.05.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2110, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.05.2005 року уповноваженим органом видано державний акт ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №915967 від 07.08.2006 року. Згідно довідки виконкому Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області спірній земельній ділянці присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Згідно п.2 оспорюваного договору зазначена земельна ділянка належить продавцю ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №062424, виданого виконкомом Нерубайської сільської ради, Біляївського району, Одеської області 17.07.2002 року та зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №959. На момент вчинення правочину земельна ділянка також не була предметом обтяження, не була предметом застави чи іпотеки, не була предметом заборони (п.7 договору). Згідно п.п.4 договору продавець отримав грошові кошти від покупці повністю до підписання цього договору. Земельну ділянку було передано покупцеві. При укладенні договору купівлі-продажу не була порушена ні одна з вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, згідно з яким можна було б визнати договір недійсним. Вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими і порушують права відповідача, як власника майна. ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку, яка належала йому на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД № 062424, виданого виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 17.07.2002 року та зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №959. Правові підстави набуття права власності та права користування земельною ділянкою на момент отримання ОСОБА_2 права власності визначалися ст. 12 ЗК України 01.01.2002 року. Згідно п.б ст. 12 ЗК України 2002 року до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», який був чинний на час отримання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 116 ЗК України 2002 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у користування або власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Таким чином, особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб`єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов`язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов`язковою юридичною підставою для подальшого укладення договору на відчуження земельної ділянки та юридичного оформлення на неї відповідних прав. Згідно ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції на час придбання земельних ділянок позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Отже, державний акт на право власності на земельні ділянки (на час отримання відповідачем у власність земельних ділянок) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. В обґрунтування своїх тверджень, позивач зазначає, що про незаконність оформлення спірної земельної ділянки свідчить відсутність технічної документації із землеустрою та оцінки земель в державному фонді. Але представник відповідача зазначила, що такі твердження безпідставні і не ґрунтуються на нормах законодавства того часу. Представник відповідача звернула увагу на те, що позовні вимоги в уточненій позовній заяві сформовані так: - визнати незаконним та скасувати рішення сільської ради; - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки; скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки за ОСОБА_1 . Отже, у даному випадку підставами для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу та державного акту є нібито незаконність рішення сільської ради, на підставі якого передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку та оформлено за ним державний акт про право власності, на підставі якого і було відчужено спірну земельну ділянку. Але, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач просить ще і скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з підстав нібито порушень законодавства, яке регулює порядок оформлення та реєстрації у державному земельному кадастрі даних про земельну ділянку. Однак, дані обставини не є предметом доказування у даному спорі, оскільки дана вимога позивача є похідною від визнання правочину недійсним, тому жодним чином не може стосуватися законності порядку оформлення та реєстрації земельної ділянки. У справі, яка розглядається, позивач повинна довести незаконність надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , яка оформлена рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року. Так, Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.1992 року №2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» було затверджено форми державних актів: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Державний акт вказаної форми міг видаватися як фізичним та юридичним особам, тобто було встановлено єдину для всіх суб`єктів права власності на землю форму державного акта на право власності на земельні ділянки незалежно від їх цільового призначення. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. Після набуття чинності вказаною постановою Уряду могли видаватися державні акти зразка 1992 року, оскільки, за інформацією Держкомзему, бланки нового зразка не були роздруковані. Постановою Верховної Ради України від 22.05.2003 року №882-IV «Про стан дотримання законодавства України щодо видачі державних актів на право власності на землю, сертифікатів на земельну частку (пай) та їх обігу; про дотримання законодавства України щодо виділення в натурі (на місцевості), використання та обігу земельних ділянок сільськогосподарського призначення» передбачено забезпечення видачі громадянам та юридичним особам, які отримують земельні ділянки у власність, державних актів на право власності на земельну ділянку, форму яких затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449. На виконання вказаної Постанови Верховної Ради України від 22.05.2003 року №882-IV Держкомземом України прийнято Наказ №140 від 28.05.2003 року «Про використання бланків державних актів», яким передбачено припинення використання бланків старого зразка до 01.07.2003 року. Тобто, фактично до 01.07.2003 року, могли видаватися державні акти на право власності на землю, форма яких була затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.1999 року № 440. Крім того, п.10 ст. 28-1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними. Також згідно із п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови Верховної Ради України № 2201 (з 23.06.1992 року по 08.01.2004 року), є чинними правовстановлюючими документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Державний акт на право приватної власності на землю видавався виключно громадянам, підписувався Головою відповідної Ради народних депутатів, а також реєструвався відповідною радою за місцем розташування земельної ділянки в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю. Дані про реєстрацію права власності на земельну ділянку не вносилися до електронної бази даних, кадастрова зйомка із зазначенням координат при його видачі в переважній більшості випадків не здійснювалась. (Методичні рекомендації щодо документів, які посвідчують речові права на земельну ділянку відповідно до законодавства, схвалені колегією Державної реєстраційної служби України 28.11.2012 року, протокол №2).

Таким чином представник відповідача вважає, що твердження позивача про незаконність державного акту, виданого на ім`я ОСОБА_2 повністю спростовуються зазначеним. Державний акт серії IV-ОД №062424 зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності за №959. Крім того, при оформленні спірної земельної ділянки останнім було здійснено оцінку земельної ділянки, як того вимагало чинне на той час законодавство. Також ОСОБА_1 не погоджується з твердженням позивача про те, що відсутність у документації ОСОБА_1 , в акті про винесення меж спірних земельних ділянок в натурі (місцевості) деяких підписів суміжних користувачів земельних ділянок і те, що зазначені прізвища інших користувачів свідчить про неправомірність набуття ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, так як він не ґрунтується на нормах матеріального права. Так, Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, яка затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року, не містить конкретного визначення, як саме повинні бути встановлені межі земельної ділянки у натурі, та які саме документи при цьому повинні бути складені. Конкретно вказане питання було визначено при затверджені Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Як зазначено у п.1.2 Інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. У п.2 наказу Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18.05. 2010 року про затвердження вищезазначеної Інструкції вказано, що межові знаки, які встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) до набрання чинності цим наказом, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власника (користувача) земельної ділянки. Пунктом 4.1. даної Інструкції визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Також, не можливо брати до уваги, в якості доводу незаконності, твердження позивача, що в державному акті ОСОБА_2 зазначено, що його земельна ділянка межує з суміжним власником ОСОБА_9 , а зазначена в державному акті ОСОБА_1 земельна ділянка не межує з суміжним власником ОСОБА_9 , адже це не відповідає дійсності, оскільки в обох державних актах, на зворотній стороні зазначено план земельної ділянки, в якому вказано опис меж А-Б- землі ОСОБА_9 . Крім того, позивач не є стороною оспорюваного договору, і не має права на його оскарження. Із доказів, які додані позивачем до позовної заяви не вбачається, що позивач не може здійснити землевпорядні роботи, а також оформити право власності саме з вини відповідача. Представник відповідача вважає, що не має доказів того, що підтверджують, що саме земельна ділянка, що належить ОСОБА_1 порушує будь-яке право ОСОБА_4 . В підтвердження своїх доводів позивач надає рішення державного реєстратора ОСОБА_13 за №РВ-023 від 24.01.2023 року про відмову ОСОБА_4 у проведенні державної реєстрації земельної ділянки. В якому, перша причина відмови у державній реєстрації земельної ділянки є те, що електронний документ не відповідає установленим вимогам, а друга причина - це розташування в межах земельної ділянки, іншої земельної ділянки або її частини. Отже, ОСОБА_4 сама подала документи з порушенням чинного законодавства, оскільки для Державної реєстрації земельної ділянки необхідно подати державному реєстратору рішення відповідного органу самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, а також рішення цього ж органу самоврядування про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки. Це свідчить про те, що ОСОБА_14 не зверталась до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області про надання таких рішень, що також підтвердив державний реєстратор ОСОБА_13 . Позивачем суду не було надано доказів, що зазначена земельна ділянка є тією ж земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 . Посилання позивача на відсутність державної реєстрації у державному земельному кадастрі права власності на спірну земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 і з цієї причини державна реєстрація права власності повинна бути скасована, оскільки є не сформованою, суперечать самим обґрунтуванням позивача, дійсним обставинам та чинному на той час законодавству. Відносно проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 не у 2005 році, а 07.08.2006 року, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку, наданим позивачем, то цей доказ і спростовує твердження про нібито не сформованість земельної ділянки. При вчиненні землевпорядних робіт та визначення всіх необхідних процедур, а також з урахуванням чинного на той час законодавства, спірна земельна ділянка, на момент державної реєстрації у ДЗК, вже була сформована. Інакше у ДЗК відмовили ОСОБА_1 у державній реєстрації. Щодо реєстрації земельної ділянки 07.08.2006 році, то жодні нормативні акти не містили, і не містять прямого обов`язку ОСОБА_1 провести державну реєстрацію саме у 2005 році. Відповідно до абз. 3 ч.1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» зазначено, державна реєстрація земельної ділянки - внесення до державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Отже, ОСОБА_1 провела державну реєстрацію земельної ділянки у встановленому на той час порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений нотаріально. В момент вчинення договору купівлі-продажу земельної ділянки було дотримано всіх норм та надані відповідні документи. Юридичні наслідки для сторін договору купівлі-продажу настали та умови договору були виконані обома сторонами.

Представник відповідача у відзиві зазначила, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Крім того, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У даному випадку, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч.1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про відчуження його майна добросовісному набувачу. Позивач посилається на те, що про порушення свого права позивач дізналася у червні 2020 року після звернення до землевпорядної організації з проханням розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, що їй належить та отримала відмову. Однак, представник відповідача зазначила, що такі твердження не відповідають дійсності. ОСОБА_1 отримала у власність спірну земельну ділянку, як добросовісний набувач у спосіб, що передбачений чинним на той час законодавством на підставі державного акту. Право власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку зареєструвала у державному земельному кадастрі на підставі державного акту на земельну ділянку 07.08.2006 року. Також, позивачу було відомо про те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за з`ясуванням певних обставин зверталась до органів прокуратури та Нерубайської селищної ради з відповідними заявами ще у квітні-травні 2009 року. Це підтверджується відповідями, про результати проведеної перевірки, які надіслані на адресу як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_1 зверталась до відповідних органів місцевого самоврядування для надання дозволу на проведення будівельних робіт на спірній земельній ділянці. ОСОБА_1 надано дозвіл №659 від 28.12.2007 року на виконання будівельних робіт з нового будівництва індивідуального житлового будинку господарських будівель і споруд в АДРЕСА_4 . Такі роботи були проведені на спірній ділянці ОСОБА_1 ще у період з 2006 року по 2009 рік і про ці обставини ОСОБА_4 було відомо. Так, неодноразово на земельній ділянці проводились землевпорядні роботи, досліджувальні роботи, будівельні роботи, що підтверджується у тому числі і актом інженерно-геологічного обстеження території від 10.09.2007 року. Однак, позивач не здійснила жодних дій для відновлення, на її думку, порушених прав з того часу. Позивач звернулася до суду 03.11.2021 року, тобто через 15 років, після видачі уповноваженим органом державного акту про право власності на земельну ділянку від 07.08.2006 року, а відтак позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом. ОСОБА_1 вважає, що позивач була обізнана про своє порушене право у 2006 році та могла довідатися у 2007 році під час проведення будівельних робіт, стосовно порушення права ОСОБА_4 , однак звернулася до суду з даним позовом у листопаді 2021 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Твердження позивача про те, що вона дізналася про порушення своїх прав лише у червні 2020 року, може свідчити лише про байдужість до своїх прав та обов`язків. За змістом п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Адвокат Кійко О.В. в інтересах ОСОБА_4 через підсистему «Електронний Суд» надіслав клопотання, в якому просив визнати поважними причини порушення позовної давності. В обґрунтування клопотання зазначив, що причини пропуску строку позовної давності, в даному випадку, пов`язані з обставинами, що залежать не тільки і не стільки від позивача, а й з обставинами, які знаходяться поза межами її контролю, зокрема, з фактом невчинення відповідачем ОСОБА_1 жодних дій щодо користування спірною земельною ділянкою після спроби її забудувати. Навесні 2001 року, на спірній земельній ділянці позивачем було розпочато будівельні роботи - встановлені та залиті металеві конструкції для монтажу в`їзних воріт та калитки, завезені машини з піском й гравієм, а також згодом відрита траншея під фундамент забору. У зв`язку з хворобою та лікуванням в обласному онкоцентрі, роботи на ділянці було тимчасово припинено. Однак влітку 2006 року, невідомими ОСОБА_4 особами на вказану ділянку були завезені газобетоні блоки. Зі слів сусідів позивачу стало відомо, що власники блоків за договором купівлі-продажу набули у власність половину її ділянки. Від зустрічі та спілкування з ОСОБА_4 невідомі особи ухилялися. В процесі розгляду ситуації, що склалася навколо спірної земельної ділянки, позивач повторно звернулася до Нерубайської сільської ради та отримала у відповідь висновок, згідно якого зазначалося, що ОСОБА_4 дійсно отримувала у приватну власність земельну ділянку площею 0,20 га в АДРЕСА_1 (хоча в державному акті це №18), а також що ОСОБА_2 рішенням Нерубайської сільради від 29.04.2002 року №37 отримав земельну ділянку площею 0,10 га в АДРЕСА_1 . Також позивачем було з`ясовано, що і друга половина її ділянки виділена громадянину ОСОБА_15 . Жодних роз`яснень, як така ситуація склалася із земельною ділянкою, адміністрація сільської ради с. Нерубайське надати відмовилася, рівно, як і не виявила бажання втручатися з метою розв`язання спірного питання, надання необхідних даних для більш ретельного вивчення ситуації та прийняття рішення щодо захисту прав позивача на земельну ділянку. Позивач зверталася із заявами від 14.04.2009 року до Управління Служби безпеки України в Одеській області, Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області та Прокуратури Одеської області. На адвокатський запит прокуратурою було надано наявні матеріали щодо звернення ОСОБА_4 . Так, із згаданих матеріалів вбачається, що сільська рада підтвердила позивачу, що вона є власником ділянки площею 0,20 га, що і ОСОБА_4 і ОСОБА_1 звертались до сільської ради щодо отримання відповідних роз`яснень і сільська рада направляла їм обом висновок від 06.04.2009 року, відповідно до якого за відсутності технічної документації зробити висновок щодо належності спірної земельної ділянки неможливо. Також, у наданих представнику позивача Біляївською окружною прокуратурою матеріалах, міститься лист, адресований ОСОБА_4 від 13.05.2009 року, в якому прокуратура зазначає позивачу, що вона дійсно є власником земельної ділянки площею 0,20 га., на частину якої претендує ОСОБА_1 , яка вважає що ця частина належить їй на праві власності, у зв`язку з чим, їй було рекомендовано звернутися до суду. Між тим, ніяких матеріалів щодо права власності ОСОБА_1 на частину належної позивачу земельної ділянки прокуратура не направляла, про що свідчить вказаний лист від 13.05.2009 року, що означає те, що ОСОБА_4 не була належним чином проінформована про те, що дійсно її права на землю порушені. При визначенні питання поважності пропущення строку позовної давності на звернення з даним позовом про визнання незаконним та скасування рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-XXIV, в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки, та всіх наступних уточнених позовних вимог, на думку представника позивача, необхідно врахувати порядок подій та діюче на момент порушення законодавство. Так, ОСОБА_4 отримує у власність земельну ділянку, яку відповідно до діючого на той час законодавства вона належним чином зареєструвала та почала користуватись. Ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_1 , безпосередньо на земельній ділянці не проживають, так як там не знаходиться будь-яке нерухоме майно. В подальшому виявилось (позивачу повідомила сусідка), що хтось теж почав користуватись цією земельною ділянкою та почав проводити на ній деякі підготовчі будівельні роботи. Позивач починає захист своїх прав шляхом написання заяв у відповідні служби та правоохоронні органи. Будівництво зупиняється, а вона отримує лист від прокуратури, що вона є власником. При чому, саме головне, що відбулось це те, що було зупинені будівельні роботи, що і було для позивача сигналом, що на той час її права вже були захищені. В подальшому, у 2013 році змінюється законодавство і власникам земельних ділянок відтепер для використання землі необхідно розробляти відповідну технічну документацію, отримувати кадастровий номер на земельну ділянку та реєструвати право власності на неї в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки на даний час без цих дій будь-яка особа не може в повній мірі використовувати свою ділянку, зокрема через неможливість без цього отримати навіть повідомлення про початок будівельних робіт на ній, що ОСОБА_4 почала робити у 2020 році. Проте, виявилось, що зареєструвати земельну ділянку в держаному земельному кадастрі неможливо, оскільки це вже зроблено іншою особою, а саме ОСОБА_1 . Таким чином, про порушення свого права власності через неможливість його здійснення позивач дізналась лише в момент відмови у затвердженні її технічної документації та реєстрації ділянки в земельному кадастрі, а не в момент початку підготовчих робіт на ній. Представник відповідача зазначаючи в своєму відзиві про пропущення позивачем строку позовної давності на звернення з позовом, який було подано у зв`язку із порушенням права володіння, посилається на обставини, які пов`язані з обізнаністю позивача про її порушені права щодо користування земельною ділянкою. Так, у направлених прокуратурою та сільською радою позивачу листах, не вказано безпосередньо, що її право власності було порушено саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Також, під час дослідження питання щодо можливості дізнатись про порушення своїх прав представник позивача просив врахувати, що на час звернення із даним позовом у позивача взагалі не було в наявності жодного документа, з якого можна було отримати та дізнатись весь ланцюг здійснених операцій щодо земельної ділянки, оскільки без повноважень суду отримати договір купівлі-продажу не виявлялося можливим через відмову нотаріуса, який посилався на нотаріальну таємницю. Крім того, інформація щодо реєстрації за ОСОБА_1 земельної ділянки почала бути доступна в публічному ресурсі тільки після 2013 року, а тому позивач не могла її взагалі отримати станом на дату виникнення конфлікту щодо її забудови. Під час вирішення питання щодо визнання наведених причин поважними для відновлення фактично пропущеного строку звернення з уточненим позовом, представник позивача просив врахувати, що позивач як належний власник нічого не порушувала, а спір виник внаслідок того, що саме держава не забезпечила їй належний захист та володіння її майном, за захистом якого вона звернулась до держави, та безпосередньо до суду, який є судовою владою в державі, сподіваючись, що держава виправить свою помилку. Між тим, відповідач в своїх запереченнях посилається лише на пропуск позивачем строку позовної давності, що, на думку представника позивача, не може ставитись позивачу в провину як підстава для позбавлення його права володіння та користування своєю власністю. Крім того, представник позивача вважає, що в даному випадку рішення Європейського суду з прав людини (Stubbings and Others v. the United Kingdom), на яке посилалася представник ОСОБА_1 не може бути застосовано до цієї справи, так як у цьому рішенні йдеться про те, що держава повинна захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази які вже можливо втратили достовірність і повноту із спливом часу. В даній справі саме суд виправляє дуже суттєву помилку держави, яка допустила порушення прав позивача, так як саме державні органи допустили можливість повторної видачі земельної ділянки іншій особі, її подвійну реєстрацію за ОСОБА_2 , та не забезпечило належний механізм виявлення цієї повторної передачі землі та отримання підтверджуючих документів. При цьому, відмовивши у визнанні поважними причини порушення позовної давності суд може створити небезпечний прецедент, відповідно якого будь-яка особа може отримати на будь-яке майно інші правовстановлюючі документи, зареєструвати право власності в державному реєстрі, про що звісно власнику не буде нічого відомо, почекати три роки та користуватись цим майном. В будь-якому випадку, відповідач ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів отримання позивачем у 2007 році всіх необхідних для звернення до суду документів або, що позивач хоч якимось належним чином була проінформована як саме відбулось порушення її прав. На думку представника позивача, законодавець в главі 19 ЦК України мав на увазі, що особа яка довідалася або могла довідатися про порушення свого права повністю обізнана зі всіма обставинами свого порушеного права та може усвідомлювати, що її подальша бездіяльність призведе до неможливості повернути втрачене. На думку ОСОБА_4 , вона нічого не втратила, так як по всім зовнішнім ознакам вона була і залишалась єдиним власником та користувачем її ділянки, такі як ціле огородження, відсутність на ній ознак користування іншими особами, сплата земельного податку в повному розмірі за 0,20 га. Таким чином, представник позивача вважає, що вказані ним причини фактичного порушення строку позовної давності на звернення до суду з даним уточнюючим позовом вкрай необхідне для виправлення серйозної помилки держави та, в даному випадку, являється пропорційним втручанням у право відповідача ОСОБА_1 .

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. При цьому пояснив, що належним чином підтверджено обставину надання ОСОБА_2 земельної ділянки, яка була раніше надана ОСОБА_4 . Вказану обставину вважає доведеною рішенням державного кадастрового реєстратора від 24.01.2023 року, в якому чітко зазначено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Перетин ділянок з ділянкою :02:003:0309, площа співпадає на 50.0237%. В державних актах ОСОБА_4 та ОСОБА_1 суміжним власником сусідньої земельної ділянки праворуч є ОСОБА_9 , що підтверджує доводи позивача про те, що частину належної їй земельної ділянки повторно надали у 2002 році іншій особі. Щодо строку позовної давності представник позивача зазначив, що ОСОБА_4 , являючись законним власником земельної ділянки, право власності на яку було належним чином зареєстровано, отримавши від держави документ законного зразка, володіла земельною ділянкою на протязі 6 років. На цій земельній ділянці вона не проживала. Представник позивача підтримав клопотання, в якому просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та підтвердив обставини, викладені у ньому. Зазначив, що позивач не пам`ятає, чи отримувала лист Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області від 13.05.2009 року, в якому зазначено, що на її земельну ділянку претендує інша особа, тому вона не була належним чином проінформована про це. В отриманих від прокуратури документах відсутні докази надсилання та отримання позивачем листа. В будь-якому випадку після всіх звернень на земельній ділянці позивача припинилися роботи, тому остання вважала свої права поновленими. Про те, що земельна ділянка належить ОСОБА_1 , яка була раніше надана ОСОБА_2 , стало відомо лише в суді. Представник позивача вважає, що строк звернення до суду формально був пропущений з поважних причин, оскільки к позивача до отримання відмови у проведенні державної реєстрації земельної ділянки не було причин для звернення до суду. Позивач вважає, що у матеріалах справи наявні всі докази щодо перетину земельних ділянок і якщо відповідач заперечує дану обставину, саме представник відповідача мала заявити клопотання про призначення експертизи. У судових дебатах представник позивача - адвокат Кійко О.В. просив задовольнити позов та визнати поважними причини пропуску строку позовної давності. Зазначив, що у випадку прийняття рішення на користь позивача заява про розподіл судових витрат буде подана до суду у встановлений процесуальним законодавством п`ятиденний строк.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мельник Н.Ю. у судовому засіданні підтримала наданий відзив та пояснила, що на той час, коли були проведені землевпорядні роботи, інструкція про зберігання межових знаків від 1999 року не передбачала обов`язкове оформлення межових знаків. Були надані кадастрові плани земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , де зазначено землю ОСОБА_9 . Єдиним доказом, який може вказувати на те, чи накладається земельна ділянка ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_4 , буде висновок експерта. Позивачем не заявлялося клопотання про призначення експертизи. Рішення державного реєстратора від 24.01.2023 року не підтверджує перетин земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . У ньому зазначено про невідповідність електронного документа вимогам. У рішенні не зазначено, яка саме земельна ділянка накладається на земельну ділянку ОСОБА_4 . За численними скаргами у 2009 році, у 2010 році до прокуратури, до Управління Служби безпеки України, до Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до суду. У 2010 році позивач повторно зверталася до прокуратури щодо дій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 не знала про порушення своїх прав, вона свідомо нехтувала своїми права та обов`язками. Представник відповідача зазначила, що у неї немає доказів перетину земельних ділянок та доказів, які підтверджують порушення прав ОСОБА_4 . У судових дебатах адвокат Мельник Н.Ю. просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та у разі наявності підстав для задоволення позову, застосувати позовну давність до позовних вимог. Зазначила, що даний спосіб захисту не є вірним. Просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу, які будуть уточнені та встановлені на момент прийняття рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що земельну ділянку отримав коли проходив службу в органах міліції відповідно до Закону. Земельна ділянка оформлялася через його тещу - ОСОБА_16 . Всі процедури здійснювалися нею, без участі ОСОБА_2 Земельна ділянка продана у 2005 році. Відповідач особисто у сільській раді писав заяву про виділення йому земельної ділянки. У судових дебатах ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову.

Представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області - Михайлов В.В. у судовому засіданні пояснив, що ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр», Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 17.12.2012 року №1051 та інших Законів. Спеціальним законом є Закону України «Про Державний земельний кадастр». Чинне законодавством України містить вичерпний перелік підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки. Частиною 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Вирішення питання щодо пропуску строку позовної давності залишив на розсуд суду. У судових дебатах представник третьої особи просив звернути увагу на те, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням всіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки, за наявності таких прав та обтяжень.

Представник Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021 від 04.09.2021 року, земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0309, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Органом, який зареєстрував земельну ділянку є Біляївський районний відділ Одеської регіональної філії Центру ДЗК. Дата державної реєстрації земельної ділянки - 07.08.2006 року. Інформацію про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснено державну реєстрацію земельної ділянки надано ТОВ «Консалтингова компанія ЮГСТАР».

Власником земельної ділянки є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. №1-2110. Документом, що посвідчує право є державний акт на право власності на земельну ділянку від 07.08.2006 року серії ЯГ №915967.

Додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.009.2021 року №021 є кадастровий план земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0309. Суміжними землевласниками є: від А до Б землі ОСОБА_9 ; від Б до В землі ОСОБА_11 ; від В до Г землі ОСОБА_12 ; від Г до А землі загального користування.

ТОВ «Консалтингова компанія ЮГСТАР» змінило назву на ТОВ «Консалт Нотіфі», що підтверджується відповідною роздруківкою.

До позовної заяви долучено фото із зображенням розташування земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0309.

На підставі договору №20/35-0012 від 02.06.2020 року Одеською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» було видано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

З технічної документації вбачається, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,2000 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, на підставі рішення виконкому Нерубайської сільської Ради народних депутатів №184 від 21.08.2000 року, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №016145. Суміжними власниками є: від А до Б землі загального користування; від Б до В ОСОБА_9 ; від В до ОСОБА_17 ; від Г до Д ОСОБА_7 ; від Д до А ОСОБА_8 .

24.11.2000 року ОСОБА_4 було видано акт про встановлення меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 було видано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: : АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки відсутній.

Адвокат Кійко О.В. в інтересах ОСОБА_4 звертався до ТОВ «Консалт Нотіві» з адвокатським запитом №1 від 06.09.2021 року про надання копії технічної документації на земельну ділянку, кадастровий номер :02:003:0309, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Адвокат Кійко О.В. в інтересах ОСОБА_4 звертався до завідувача Біляївської районної державної нотаріальної контори Грабовенко-Ворсуляк Д.М. з адвокатським запитом №1 від 15.09.2021 року про надання належним чином завірених копій документів з нотаріальної справи щодо посвідчення 12.05.2005 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим номером №1-2110 договору купівлі-продажу земельної ділянки.

28.09.2021 року за вих. №3023/01-16 державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М. було надано відповідь на вищевказаний адвокатський запит адвокату Кійко О.В. про те, що запитувану інформацію не може бути надано, так як такі відомості становлять нотаріальну таємницю.

12.05.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б., зареєстрований в реєстрі за №1-2110, згідно якого, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила земельну ділянку, площею 0,1000 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424, виданого виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 17.07.2002 року та зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №959.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №915697, виданого 07.08.2006 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0309, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Суміжними землевласниками є: від А до Б землі ОСОБА_9 ; від Б до В землі ОСОБА_11 ,; від В до Г землі ОСОБА_12 ; від Г до А землі загального користування.

08.05.2009 року за вих. №143-ж-08 Біляївською міжрайонною прокуратурою Одеської області було надіслано лист ОСОБА_1 , в якому зазначено, що в ході перевірки встановлено, що згідно рішення №37/2 від 29.04.2002 року ОСОБА_2 безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,10 га в АДРЕСА_1 . 20.05.2005 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 та 07.08.2006 року останньою отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_4 , яка вважає, що зазначена земельна ділянка належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, ОСОБА_1 необхідно звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області.

06.04.2009 року за вих. №1734 Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області було надіслано висновок ОСОБА_4 , в якому зазначено про ознайомлення із матеріалами, що сприяли отриманню ОСОБА_4 державних актів на право власності на землю, а саме: рішенням виконкому Нерубайської сільської ради від 21.08.2000 року №184, де ОСОБА_4 передано у власність земельна ділянка площею 0,20 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 ; рішенням Нерубайської сільської ради від 29.04.2002 року №37, де ОСОБА_2 було надано у власність земельну ділянку площею 0,10 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд в АДРЕСА_1 . Надано ОСОБА_18 копії опорних планів, відповідно до якого можна зробити висновок до місяця розташування земельних ділянок, але за відсутності технічної документації зі складання та видачі державного акта на право власності на землю зробити висновок щодо права власності неможливо. Роз`яснено, що відповідно до ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

10.09.2007 року Головним управління розвитку інфраструктури та енергозабезпечення було видано акт №162-07 інженерно-геологічного обстеження території та надання рекомендацій на її утримання щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11.06.2007 року виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області було прийнято рішення №329 клопотати перед Біляївською райдержадміністрацією та архітектурним відділом про дозвіл на будівництво житлового будинку та надвірних споруд ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

28.12.2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Біляївської РДА було надано дозвіл ОСОБА_1 за №659 на виконання будівельних робіт з нового будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки інженера-землевпорядника Нерубайської сільської ради ОСОБА_19 №2388, ОСОБА_1 купила земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд в АДРЕСА_1 та якій присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

На виконання ухвали суду від 02.06.2022 року, Біляївської районною державною нотаріальною конторою Одеської області було надано копії документів з нотаріальної справи щодо посвідчення 12.05.2005 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б за №1-2110 договору купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З наданий копій вбачається, що згідно реєстру заборон земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 під забороною не перебуває, що зазначено у довідці Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 12.05.2005 року.

ОСОБА_2 належала земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 №37/2-ХХІУ, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424.

12.06.2002 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області було видано ОСОБА_2 акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Суміжними землевласниками є: від А до Б землі ОСОБА_9 ; від Б до В землі ОСОБА_11 ; від В до Г землі ОСОБА_12 ; від Г до А землі загального користування.

29.04.2002 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області було прийнято рішення №37/2-ХХІУ про надання у приватну власність, безоплатно, земельну ділянку ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,10 га.

24.01.2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було прийнято рішення №РВ-023, відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, про відмову ОСОБА_4 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав: - електронний документ не відповідає установленим вимогами, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; - розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини; рекомендовано виправити наявні зауваження.

Додатком до вказаного рішення №РВ-023 є протокол №ПП-023 проведення перевірки електронного документа від 24.01.2023 року та висновок щодо перевірки електронного документа, в якому зазначено, що відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру встановлено, що відповідно до п.6 ст. 24 ЗУ «Про ДЗК» підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Перетин ділянок з ділянкою :02:003:0309, площа співпадає на 50.0237%.

ОСОБА_9 є власником земельної ділянки та житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №320264929 від 16.01.2023 року.

30.12.2022 року за вих. №327/350-22 сектором №1 відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держегокадастру в Одеській області на запит АО «Сентенція» №3В-022 від 27.12.2022 року, було надано технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.

07.08.2006 року за №26 ТОВ «Консалтингова компанія ЮГСТАР» було видано технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.

26.09.2005 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області було видано ОСОБА_1 акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Суміжними землевласниками є: від А до Б землі ОСОБА_9 ; від Б до В землі ОСОБА_11 ; від В до Г землі ОСОБА_12 ; від Г до А землі загального користування.

Сектор №1 відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держегокадастру в Одеській області листом від 24.10.2022 року №2292/340-22 повідомив адвоката Кійко О.В. про те, що в державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель на земельну ділянку, яка посвідчена державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424, виданого ОСОБА_2 та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , технічна документація із землеустрою відсутня.

26.04.2005 року начальником Біляївського районного відділу земельних ресурсів Валюх В.О. було затверджено висновок про експертну грошову оцінку земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , площею 0,1000 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої становить 12 916,83 грн.

Біляївська окружна прокуратура Одеської обласної прокуратури листом від 26.10.2023 року №56-3173ВИХ-23 повідомила адвоката О. Кійко про надсилання копії матеріалів звернень, які надходили до прокуратури від ОСОБА_4 .

26.03.2009 року ОСОБА_1 зверталася до голови Нерубайської сільської ради з заявою, в якій просила розібратися у ситуації, оскільки на її ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , претендує ОСОБА_4 .

26.03.2009 року ОСОБА_4 зверталася до голови Нерубайської сільської ради з заявою, в якій зазначила, що під час забудови належної їй земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 , виявилося, що на неї претендує ще декілька людей. ОСОБА_4 просила розібратися у даній ситуації та надати письмову відповідь.

Біляївським районним відділом земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах було надіслано лист від 26.04.2005 року за вих. №2468 завідувачам державних нотаріальних контор, приватним нотаріусам та ОСОБА_2 про те, що державна реєстрація прав земельних сервітутів та обмежень на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з даними державного земельного кадастру відсутня.

14.04.2009 року ОСОБА_4 зверталася до Управління Служби безпеки України в Одеській області з заявою, в якій просила: провести перевірку викладених фактів порушення земельного законодавства, припинити порушення земельного законодавства з її землею, що належить їй на праві приватної власності по АДРЕСА_1 ; забезпечити прийняття відповідних заходів реагування по фактам махінацій, корупції, шахрайства, зловживань, службових підробок по захвату її земельної ділянки; порушити кримінальну справу по відповідним статтям Кримінального кодексу України, забезпечити належне розслідування, накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову і направити справу до суду для притягнення винних до встановленої законом відповідальності; у разі відмови в порушенні кримінальної справи ОСОБА_4 просила вислати їй копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи для вирішення питання щодо її оскарження в порядку ст. 99-1 або ст. 236-2 Кримінально-процесуального кодексу України.

Помічник Біляївського міжрайонного прокурора Васильєв І.І. надав висновок проведення перевірки за зверненням ОСОБА_4 , який затверджений в.о. Біляївського міжрайонного прокурора Мишевським В.М., про те, що згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради №184 від 21.08.2000 року, заявнику безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,20 га. в АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_1 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між заявником та ОСОБА_1 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, заявнику необхідно звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області. Підстав для представництва інтересів заявника у суді не вбачається.

13.05.2009 року за вих. №146-ж-09 Біляївською міжрайонною прокуратурою Одеської області було надіслано лист ОСОБА_4 , в якому зазначено, що в ході перевірки встановлено, що згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради №184 від 21.08.2000 року останній безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,20 га. в АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 отримано державний акт направо приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_1 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, ОСОБА_4 необхідно звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області.

22.05.2009 року ОСОБА_4 зверталася до Прокуратури Одеської області з заявою, в якій просила провести перевірку викладених фактів порушення земельного законодавства, припинити порушення земельного законодавства з її землею, що належить їй на праві приватної власності по АДРЕСА_1 ; забезпечити прийняття відповідних заходів реагування по фактам махінацій, корупції, шахрайства, зловживань, службових підробок по захвату її земельної ділянки; порушити кримінальну справу по відповідним статтям Кримінального кодексу України, забезпечити належне розслідування, накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову і направити справу до суду для притягнення винних до встановленої законом відповідальності; у разі відмови в порушенні кримінальної справи ОСОБА_4 просила вислати їй копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи для вирішення питання щодо її оскарження в порядку ст. 99-1 або ст. 236-2 Кримінально-процесуального кодексу України.

Начальник Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_20 листом від 02.06.2009 року за вих. №005р/09 повідомив в.о. Біляївського міжрайонного прокурора Мишевського В.М. та ОСОБА_4 про те, що за зверненням ОСОБА_4 проведена перевірка та матеріали №3220 від 03.06.2009 року долучені до відмовного матеріалу №1710 від 25.04.2009 року. Раніше по фактам, вказаним у заяві ОСОБА_4 , проводилася перевірка та відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 Кримінально-процесуального кодексу України.

06.10.2010 року ОСОБА_4 зверталася до начальника Біляївського РВ УМВС України в Одеській області з заявою, в якій просила: порушити кримінальну справу за фактом самоуправства, зловживання владою, перевищенням службових повноважень, службового підроблення документів, службової недбалості з боку посадових осіб Нерубайської сільської ради, що призвело до порушення її прав приватної власності на земельну ділянку; визнати ОСОБА_4 потерпілою та цивільним позивачем по даній кримінальній справі; з метою забезпечення цивільного позову накласти арешт на земельну ділянку за АДРЕСА_1 .

Старшим помічником Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєвим О.О. було видано план проведення перевірки за зверненням ОСОБА_4 , затвердженим Біляївським міжрайонним прокурором Коваль Г.П.

22.10.2010 року за вих. №146-ж-09 старшим помічником Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєвим О.О. було надіслано лист начальнику відділу Держкомзему у Біляївському району Саламасі А.В. з вимогою не пізніше 03.11.2010 року надати копії: технічної документації із складання державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,20 га., розташовану в АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_4 ; технічної документації із складання державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га., розташовану в АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 ; технічної документації із складання державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га., розташовану в АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_1

02.11.2010 року за вих. №6-6-09/1286 відділом Держкомзему у Біляївському районі Одеської області Головного управління Держкомзему у Одеській області було надіслано на адресу старшого помічник Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєва О.О. копію технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.

Старший помічник Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєв О.О. надав висновок проведення перевірки за зверненням ОСОБА_4 , який затверджений в.о. Біляївського міжрайонного прокурора ОСОБА_21 16.11.2010 року, про те, що згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради №184 від 21.08.2000 року, заявнику безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,20 га. в АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_1 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між заявником та ОСОБА_1 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, заявнику роз`яснено порядок з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області. Підстав для представництва інтересів заявника у суді не вбачається.

16.11.2010 року за вих. №2029к/10 в.о. Біляївського міжрайонного прокурора Мишевським В.М. було надіслано лист ОСОБА_4 , в якому зазначено, що згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради №184 від 21.08.2000 року останній безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,20 га. в АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 отримано державний акт направо приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_1 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, ОСОБА_4 необхідно звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області.

У ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 ст. 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Правилами ч.1 ст. 81 ЗК України визначено такі способи набуття права власності на земельні ділянки: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно зі ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

У ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч.1, п.п.2,10 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст. 21 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.08.2019 року у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 року у справі № 911/1413/19 та від 26.08.2021 року у справі № 924/949/20).

У постанові Верховного суду від 22.03.2023 року по справі № 548/98/21 вказано, що пунктами 2 та 10 Розділу VIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 у 2000 році набула у визначений законом спосіб та порядок право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним державним актом серії ІІІ-ОД №016145, виданим повноважним органом. Вказаний державний акт був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №788.

Згідно ст. 6 ЗК України 1990 року (чинній на час набуття позивачем права власності) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) та садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

Відповідно до ст. 17 ЗК України ( в редакції 1990 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

За приписами ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Отже, враховуючи встановлені обставини та викладені норми земельного права, суд приходить до висновку, що позивач, у передбачений законом спосіб, набула право власності на земельну ділянку та одержала 24.11.2000 року державний акт, користуючись цією ділянкою за цільовим призначенням.

З огляду на викладене, оскільки державний акт, на підставі якого позивач є власником наданої їй у власність земельної ділянки, є чинним, тому виділення частини цієї ж земельної ділянки у власність іншій особі, зокрема відповідачу ОСОБА_2 є неправомірним.

Разом з тим, 24.01.2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було прийнято рішення №РВ-023 про відмову ОСОБА_4 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав: - електронний документ не відповідає установленим вимогами, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; - розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини; рекомендовано виправити наявні зауваження.

Додатком до вказаного рішення №РВ-023 є, висновок щодо перевірки електронного документа, в якому зазначено, що відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру встановлено, що відповідно до п.6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Перетин ділянок з ділянкою :02:003:0309, площа співпадає на 50.0237%.

Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0309 належить ОСОБА_1 , яка раніше була виділена та належала ОСОБА_2 .

Водночас, суд вважає доведеною обставину перетину земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , оскільки відсутні підставі ставити під сумнів відомості, зазначені у висновку щодо перевірки електронного документа, який є додатком до рішення №РВ-023 від 24.01.2023 року.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що набуття права власності з видачею Державного акту на право приватної власності на землю та державна реєстрація спірної земельної ділянки на ім`я відповідача ОСОБА_2 та в подальшому на ім`я ОСОБА_1 проведена без урахування того, що на той час частина вказаної земельної ділянки не була вільною, так як перебувала у приватній власності позивача.

У п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в Постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (аналогічного висновку викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 2-3007/11).

Верховний Суд України у постанові від 23.10.2013 року (справа № 6-83цс13) зазначив, що оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, то вирішення питання про правомірність видання державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і від дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116 і 118 ЗК України (такого ж висновку дійшов Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року по справі №522/2110/15-ц).

Оскільки за предметом таких правочинів є земельна ділянка, яка накладається на земельну ділянку позивача, право власності на яку не припинено, не вилучено, а відтак, обґрунтованим є висновок про незаконність рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІV, в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-ОД №062424, виданий Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року та зареєстрований в книзі реєстрації актів на право приватної власності на землю №959.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Вимоги позивача про визнання в судовому порядку правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

У зв`язку з наявністю підстав для визнання незаконним рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІV, в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-ОД №062424, виданого Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року, подальше відчуження земельної вищевказаної земельної ділянки ґрунтується на неіснуючому праві, з огляду на це, оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.05.2005 року порушує право постійного користування позивача та підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

До 01.01.2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Після 02.04.2002 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 02.04.2002 року №449 обов`язковим реквізитом державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою став кадастровий номер земельної ділянки індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

З 01.01.2013 року у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно з ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Частинами 2, 4 ст. 25 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що поземельна книга відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки. Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено 12.05.2005 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим номером 1-2110; - визнання незаконним рішення державного кадастрового реєстратора Біляївського районного відділу Одеської регіональної філії Центру ДЗК від 07.08.2006 року щодо реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0309; - скасування державної реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі за кадастровим номером :02:003:0309, площею 0.1001 га., місце розташування: АДРЕСА_1 , та закриття щодо неї поземельної книги є похідними від позовних вимог про визнання незаконним рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІV, в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-ОД №062424, виданого Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року.

Таким чином, оскільки позивач правомірно набула право власності на земельну ділянку, яке в подальшому порушено, внаслідок накладення на земельну ділянку позивача земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 , яка в подальшому була продана ОСОБА_1 , то заявлений позов про усунення перешкод в володінні, користуванні, розпорядженні земельною ділянкою суд вважає обґрунтованим та є ефективним способом захисту.

Водночас, у ході розгляду справи, до ухвалення судом рішення, представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Мельник Н.Ю. було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давніть у три роки.

Європейський суд з прав людини, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може стати в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос проти Росії»).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У ст. 261 ЦК України використовуються терміни «довідався» та «міг довідатися», тому діє презумпція можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому саме по собі доведення факту, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і через це не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, так як ст. 81 ЦПК України зобов`язує його такі обставини довести.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 02.04.2002 року №449 раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Згідно ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Тобто реєстрація земельних ділянок в Державному земельному кадастрі забезпечує гарантування захисту права власності на землю.

У позовній заяві представником позивача вказано, що для вирішення питання щодо визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, 02.06.2020 року ОСОБА_4 звернулася із заявою до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з проханням розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_4 отримала спірну земельну ділянку у власність у 2000 році.

Матеріали справи не містять доказів, що з 2000 по 2020 рік позивач вживала заходів щодо присвоєння своїй земельній ділянці кадастрового номеру.

Статтею 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку у 2000 році. Відсотковий розмір накладки земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0309 на земельну ділянку позивача становить 50.0237%, що є значним та виключає можливість одночасного користування земельними ділянками позивачем та відповідачем ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мельник К.Ю., заявляючи про пропуск позивачем строку позовної давності, зазначила, що ОСОБА_4 було відомо про те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за з`ясуванням певних обставин зверталась до органів прокуратури та Нерубайської селищної ради з відповідними заявами ще у квітні-травні 2009 року.

Представник позивача ОСОБА_22 у клопотанні про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності зазначив, що влітку 2006 року, невідомими ОСОБА_4 особами на вказану ділянку були завезені газобетоні блоки. Зі слів сусідів позивачу стало відомо, що власники блоків за договором купівлі-продажу набули у власність половину її ділянки.

Таким чином, можливо стверджувати, що саме у 2006 році ОСОБА_4 дізналася про порушення свого права, як законний власник земельної ділянки.

Разом з тим, представник позивача у судовому засіданні пояснив, що після численних звернень до органів прокуратури, Нерубайської сільської ради, на земельній ділянці позивача припинилися роботи, тому остання вважала свої права поновленими.

Однак, в матеріалах справи наявні листи Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області від 13.05.2009 року за вих. №146-ж-09, від 16.11.2010 року за вих. №2029к/10, висновок проведення перевірки за зверненням ОСОБА_4 , виданим помічником Біляївського міжрайонного прокурора Васильєвим І.І. та висновок проведення перевірки за зверненням ОСОБА_4 , виданий старшим помічником Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєвим О.О., який затверджений в.о. Біляївського міжрайонного прокурора ОСОБА_21 16.11.2010 року, в яких зазначено, що на земельну ділянку позивача претендує ОСОБА_1 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. Отже, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, ОСОБА_4 необхідно звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області.

Отже, ОСОБА_4 ще у 2009 році та у 2010 році роз`яснено право на звернення до суду з позовом, оскільки наявний спір стосовно земельної ділянки, яка належить їй на праві приватної власності.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що лише 03.11.2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду за захистом своїх прав, як власника земельної ділянки, на частину якої претендує інша особа, відтак позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що ОСОБА_4 не пам`ятає чи отримувала лист Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області від 13.05.2009 року, в якому зазначено, що на її земельну ділянку претендує інша особа, тому вона не була належним чином проінформована про це. В отриманих від прокуратури документах відсутні докази надсилання та отримання позивачем листа. Однак, суд не приймає такі доводи як підставу для визнання поважними причин пропуску строку для звернення з позовом до суду, оскільки ОСОБА_4 повинна бути зацікавленою в отриманні відповіді на її звернення та мала належним чином цікавитися про результат розгляду її заяв.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Суд констатує, що позивачем не обґрунтовано поважність причин пропуску строку позовної давності, та в ході розгляду справи судом також не встановлено таких причин.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц).

За роз`ясненнями, викладеними у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустила без поважних причин.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, визнання незаконним рішення державного кадастрового реєстратора, скасування державної реєстрації земельної ділянки слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 256, 257, 261, 267, 319, 321, 328, 378, 393 ЦК України, ст.ст. 79-1, 81, 125, 152, 155, 158 ЗК України, ст.ст. 24, 25 Закону України «Про державний земельний кадастр», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 272, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, визнання незаконним рішення державного кадастрового реєстратора, скасування державної реєстрації земельної ділянки - залишити без задоволення.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 18.11.2024 року.

Суддя М.Л. Пасечник