справа № 761/7537/22 головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
провадження № 22-ц/824/716/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», поданою представником - Савченко Яною Олександрівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в якому просив суд:

визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 02 лютого 2022 року №114-к «Про звільнення працівника ВП АК ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на роботі в Державному підприємстві «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді провідного інженера відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель відокремленого підрозділу «Атомкомплект»;

стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 лютого 2022 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становив 103 573,62 гривень;

стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, відповідно до наказу від 15 червня 2017 року №495-к, був переведений на посаду провідного інженера відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 26 травня 2021 року №01-523-н «Про внесення змін до організаційної структури ДП «НАЕК «Енергоатом» перейменовано відокремлений підрозділ «Атомкомплект» на відокремлений підрозділ «Централізовані закупівлі», а також затверджено організаційну структуру ВП «Централізовані закупівлі».

Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 30 червня 2021 року №01-657-н «Про введення в дію «Схем посадових окладів і тарифних ставок» та затверджених штатних розписів» затверджено та введено в дію новий штатний розпис ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Позивач вважає, що жоден з цих наказів не містить обґрунтування скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, вказані накази також не передбачають і фактичного скорочення чисельності або штату працівників ВП «Централізовані закупівлі». У них не зазначено перелік посад, кількість та категорії працівників, які будуть виключені із штатного розпису. Накази не передбачають створення комісії із визначення працівників, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця, та працівників із переважним правом залишитися на роботі.

07 вересня 2021 року позивачем написана та передана роботодавцю заява про його переведення на вакантну посаду провідного інженера відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель матеріально-технічної продукції ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом».

08 жовтня 2021 року відповідач ознайомив позивача з Попередженням про наступне вивільнення, наявними вакансіями, наказом від 26 травня 2021 року №01-523-н та наказом від 30 червня 2021 року №01-657-н.

Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» «Про звільнення працівника ВП АК ОСОБА_1» від 02 лютого 2022 року №114-к, позивач був звільнений з роботи 02 лютого 2022 року у зв`язку зі скороченням посади, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Того ж дня позивачу вручена копія наказу про звільнення та видана трудова книжка.

Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним, необґрунтованим та безпідставним, прийнятим із грубим порушенням трудового законодавства України, оскільки: відповідач не запропонував йому жодну вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку позивач може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи, а лише ознайомив зі списком наявних вакансій. Список вакансій не був підписаний роботодавцем, не містив інформацію щодо посадових окладів, кваліфікації, прав та обов`язків за відповідною вакантною посадою; відповідач прийняв на роботу нових працівників на вакантні посади, які не були запропоновані позивачу; позивач, враховуючи наявність вакантних посад, виявив бажання та з власної ініціативи написав і надав відповідачу заяви про його переведення на вакантні посади, що відповідали його кваліфікації та досвіду роботи, а саме: провідного інженера відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель матеріально-технічної продукції ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом», провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель матеріально-технічної продукції ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом» (двічі). Однак жодна із зазначених заяв не була задоволена Відповідачем; накази ДП «НАЕК «Енергоатом» від 26 травня 2021 року №01-523-н, від 30 червня 2021 року №01-657-н, якими перейменовано, затверджено нову організаційну структуру та введено в дію новий штатний розпис ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом» не містить обґрунтування скорочення чисельності або штату працівників, у ньому не зазначено перелік посад, кількість та категорії працівників, які будуть виключені із штатного розпису; звільнення Позивача відбулось за відсутності згоди первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. в зв`язку з тривалим безперервним стажем роботи.

Крім цього, позивач нарахував заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 лютого 2022 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 103 573,62 гривень, виходячи з середньоденного заробітку - 1 918,03 грн. Вищенаведене стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Представник відповідача подав відзив на позов, у якому стверджував про дотримання Державним підприємством процедури розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України. Зазначає, що позивач був попереджений про майбутнє звільнення під підпис 08 жовтня 2021 року, за два місяці до дати звільнення та одночасно з попередженням про звільнення ОСОБА_1 були запропоновані наявні вакансії, з якими позивач ознайомився під підпис 08 жовтня 2021 року. Також 10 листопада 2021 року та 26 листопада 2021 року позивача було ознайомлено з наявними вакансіями, а 28 і 29 жовтня 2021 року складено акти про відмову від ознайомлення з вакансіями. Визначення «пропонувати роботу» та «ознайомлювати з вакансіями» відповідач вважає тотожними, оскільки вони мають однакові наслідки. Заява Позивача від 08 жовтня 2021 року не прийнята у роботу кадровою службою оскільки вона не була погоджена відповідною резолюцією директора ВП «Централізовані закупівлі». Направлення на співбесіду Позивач не отримав про що були складені акти від 08 жовтня 2021 року та 11 жовтня 2021 року. Також у відзиві представник Державного підприємства вказує, що відповідно до протоколу засідання Профспілкового комітету Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» від 22 листопада 2021 року №45 вирішено згоду на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України не надавати. Однак протокол не містить правових обґрунтувань прийняття такого рішення. Додатково зазначає, що відповідно до довідки від 10 лютого 2022 року №1278/06 середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 1 918,00 грн., а середньомісячний - 42 196,66 грн. Однак у позовній заяві сума середньомісячної заробітної плати зазначена у розмірі 103 573,62 грн.

У відповіді на відзив позивач підтримав позовні вимоги та зауважив, що ні чинне законодавство, ні Положення про організацію роботи з персоналом ДП «НАЕК «Енергоатом» (ПЛ-К.0.07.005-17) не передбачає необхідності здійснення працівником будь яких додаткових погоджень, крім надання згоди на переведення, при проведенні процедури вивільнення працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, рішенням профспілкового комітету працівників Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» від 22 листопада 2021 року №45 відмовлено роботодавцю у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, профспілковий комітет зробив посилання на неврахування власником фактичних обставин (наявність вакантних посад, що відповідають кваліфікації та досвіду роботи Позивача, а також поданих ним заяв на переведення), за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року, з урахуванням ухвали суду від 30 жовтня 2023 року про виправлення описки, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 02 лютого 2022 року №114-к «Про звільнення працівника ВП АК ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Державному підприємстві «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді провідного інженера відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель відокремленого підрозділу «Атомкомплект». Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 832 435,02 грн., а також судовий збір у розмірі 2 028 грн. 14 коп. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

09 жовтня 2023 року представник позивача подав заяву про ухвалення додаткового рішення, а саме стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Не погодившись з такими рішеннями суду першої інстанції, представник Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - Савченко Яна Олександрівна 15 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимогу повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року.

Підтримавши доводи заяв по суті справи, поданих до суду першої інстанції, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Звернув увагу, що роботодавець неодноразово пропонував позивачу розглянути вакантні станом на 08 жовтня 2023 року посади, також 10 листопада 2021 року надсилав йому список вакансій, з переліком вакансій 26 листопада 2021 року ОСОБА_1 ознайомлений під підпис. З переліком вакансій станом на 28 та 29 жовтня 2021 року позивач не ознайомлювався, хоча кадрова служба таку пропозицію йому надавала. У період з 02 грудня 2021 року по 01 лютого 2022 року позивач перебував у відпустці тому наявні на підприємстві вакансії йому не пропонувалися.

Виявивши бажання перевестися на посаду провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель матеріально-технічної продукції ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом», позивач не дотримав процедуру переведення та не надав до кадрової служби заяву з резолюцією (погодженням) директора ВП «Централізовані закупівлі», чим фактично відмовився від працевлаштування.

Вважає, що ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не встановлю обов`язок роботодавця працевлаштувати працівника у разі звільнення з підстав п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, Протокол засідання профспілкового комітету працівників Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» від 22 листопада 2021 року №45, яким не надано згоду на звільнення позивача за скороченням штату відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, не містить обґрунтувань прийнятого рішення, а тому на підставі ч. 7 ст. 43 КЗпП України відповідач мав право звільнити ОСОБА_1 .

В частині додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року представник відповідача послався на порушення судом процесуального порядку розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення. З посилання на висновки Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2023 року у справі №202/3681/16 та Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 вказав, що суд не призначив заяву ОСОБА_1 до розгляду в судове засідання чим порушив право відповідача надати заперечення проти заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року поновлено Державному підприємству «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», поданою представником - Савченко Яною Олександрівною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

01 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги вважаючи рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року законними та обґрунтованими.

Свою позицію обґрунтував обставинами, на які посилався у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року залучено до участі у справі акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» як правонаступника відповідача Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ».

У судовому засіданні представник акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - Савченко Яна Олександрівна вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Хомик Оксана Мирославівна заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та відповідно до наказу від 15 червня 2017 року №495-к, обіймав посаду провідного інженера відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 26 травня 2021 року №01-523-н «Про внесення змін до організаційної структури ДП «НАЕК «Енергоатом» перейменовано відокремлений підрозділ «Атомкомплект» на відокремлений підрозділ «Централізовані закупівлі», а також затверджено організаційну структуру ВП «Централізовані закупівлі».

Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 30 червня 2021 року №01-657-н «Про введення в дію «Схем посадових окладів і тарифних ставок» та затверджених штатних розписів» затверджено та введено в дію новий штатний розпис.

08 жовтня 2021 року відповідач ознайомив позивача з Попередженням про наступне вивільнення, та запропонував розглянути вакантні посади, які були наявні в державному підприємстві «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

ОСОБА_1 висловив свою згоду на продовження роботи на посаді, яка була вакантна, а саме - провідного економіста з матеріально технічного забезпечення відділу тепломеханічного обладнання ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом», про що свідчить відповідна заява від 08 жовтня 2021 року.

26 листопада 2021 року позивач вдруге подав заяву про переведення на посаду провідного економіста з матеріально технічного забезпечення відділу тепломеханічного обладнання ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Рішенням профспілкового комітету працівників Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» від 22 листопада 2021 року№45 відмовлено роботодавцю у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, профспілковий комітет обґрунтував своє рішення тим, що не було враховано власником фактичних обставин (наявність вакантних посад, що відповідають кваліфікації та досвіду роботи Позивача, а також поданих ним заяв на переведення), за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» «Про звільнення працівника ВП АК ОСОБА_1» від 02 лютого 2022 року №114-к, позивач був звільнений з роботи 02 лютого 2022 року у зв`язку зі скороченням посади, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження того, що підприємство запропонувало всі вакантні посади, які існували на час звільнення позивача, і того, що останній відмовився від переведення на вакантні посаду; заяви про переведення позивача на посади, які були запропоновані відповідачем, не розглядались. Наведене у сукупності з відсутністю згоди профспілкового комітету ППО працівників Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, членом якої він є, свідчить про порушення відповідачем при звільненні позивача приписів КЗпП України.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини другої статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі №696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі №297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі №373/2133/17, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

За обставин цієї справи у штаті відповідача впроваджено скорочення працівників та питання визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є складовою права на управління діяльністю підприємством.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі №487/2191/17 зазначено, що при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17.

За обставин цієї справи позивач виявив бажання продовжити роботу на підприємстві, про що 08 жовтня 2021 року подав заяву-згоду продовжити працювати на підприємстві та переведення на вакантну посаду провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель матеріально-технічної продукції ВП «Централізовані закупівлі» ДП «НАЕК «Енергоатом», яка була запропонована йому відповідачем.

Відповідач у листі від 05 вересня 2023 року вих. №01-17760/10 визнав та підтвердив ту обставину, що вакантна посада провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення повністю відповідала освіті, кваліфікації та досвіду роботи Позивача.

Ця обставина підтверджується і Посадовою інструкцією провідного економіста з матеріально-технічного забезпечення відділу тепломеханічного обладнання управління закупівель матеріально-технічної продукції. ІП-С.29.43.002-22.

Однак, всупереч встановленим вимогам чинного законодавства, заява ОСОБА_1 про переведення не була розглянута роботодавцем.

Вирішуючи трудові спори, Верховний Суд послідовно звертає увагу, що трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд вказав, що принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На переконання колегії суддів, відповідач у даній справі обов`язок працевлаштувати працівника, який є менш захищеною стороною при звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, неправомірно переклав на ОСОБА_1 , чим порушив його право на працю. При цьому, вимога отримувати погодження у керівника підрозділу та проходити співбесіди покладає на позивача додаткові, не передбачені статтею 49-2 КЗпП України обов`язки.

Крім того, відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40, пунктами 2, 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі №226/1664/18 вказано, що розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості».

Суд першої інстанції надаючи оцінку відмові первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення позивача, викладеній у рішенні від 22 листопада 2021 року №45, правомірно вважав її обґрунтованою, адже профспілковий орган послався на наявність вакантних посад, що відповідають кваліфікації та досвіду роботи ОСОБА_1 , а також наявність поданих ним заяв на переведення.

Отже, установивши, що у відповідача дійсно відбулося скорочення штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, внаслідок якої посада позивача була скорочена, звільнення позивача із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося без дотримання норм частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, оскільки роботодавець не виконав обов`язок працевлаштувати ОСОБА_1 , який два свою згоду на переведення на вільну, запропоновану йому посаду та прийняв рішення про його звільнення всупереч обґрунтованій відмові профспілкового органу, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу в цій частині - без задоволення.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частинами третьою та четвертою статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Тлумачення положень статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури. Так, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Положення ЦПК України визначають обов`язок суду для вирішення питання про судові витрати призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше 20 днів, якщо справа не слухається в письмовому провадженні (частини друга, третя статті 246 ЦПК України). Отже, законодавець визначив обов`язок суду призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, якщо справа розглядалася з призначенням її до розгляду по суті в судових засіданнях (не в письмовому провадженні), за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення (додаткова постанова, додаткова ухвала).

Однак, у випадку задоволення заяви сторони про розподіл судових витрат, щодо яких сторона доказів не надала, поданої на підставі статті 246 ЦПК України, слід взяти до уваги, що судом під час розгляду справи по суті питання про розподіл судових витрат не розглядалося на засадах змагальності та рівності, оскільки докази на підтвердження розміру судових витрат сторонами не були подані до закінчення судових дебатів чи внаслідок залишення позову без розгляду в підготовчому судовому засіданні.

У процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

Отже, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Подібний правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 та Верховним Судом у постанові від 01 листопада 2023 року у справі №202/3681/16.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року ухвалено за результатами розгляду справи у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, тому відповідно до вимог ЦПК України додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року суд повинен був ухвалити у такому самому порядку, що й основне судове рішення.

У порушення наведеного місцевий суд розглянув заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Зазначене унеможливило відповідача надати заперечення проти таких вимог та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України), що є порушенням права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та визначеною п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги надано: копію ордеру серії АА №1208421 від 15 квітня 2022 року на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом АО «Юридична фірма «Копусь і Муляр» Муляр Є.Г..; копію Договору про надання правової допомоги №ЮФКМ/75/2021, укладеного 22 лютого 2022 року між позивачем та АО «Юридична фірма «Копусь і Муляр».

Відповідно до п. 1.2 Договору, надання юридичних послуг полягає у представництві інтересів клієнта в Шевченківському районному суді м. Києва у справі про визнання його звільнення незаконним та поновлення на роботі в ДП «НАЕК «Енергоатом».

Відповідно до п. 4.1 Договору, загальна вартість юридичних послуг (гонорар) фіксований і становить 40 000,00 грн., без ПДВ.

Відповідно до платіжного документу від 21 квітня 2022 року ОСОБА_1 за Договором від 22 лютого 2022 року №ЮФКМ/75/2022 сплатив 40 000,00 грн.

За Актом приймання - передачі наданих послуг від 04 жовтня 2023 року АО «Копусь і Муляр» надав, а клієнт прийняв послуги, надані згідно договору про надання правової допомоги від 22 лютого 2022 року №ЮФКМ/75/2022.

Відповідно до детального опису виконаних робіт (наданих послуг), адвокатом виконано наступну роботу: консультація Клієнта та дослідження документів щодо предмета спору; розробка правової позиції та стратегії захисту прав Клієнта в суді першої інстанції; підготовка і направлення адвокатського запиту від 13 квітня 2022 року; підготовка та подання позовної заяви до Шевченківського районного суду м. Києва; підготовка та подання клопотань про приєднання доказів до матеріалів справи; складання та подання клопотання про витребування доказів; ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва; складання та подання відповіді на відзив; складання та подання клопотання щодо відзиву відповідача; підготовка та подання додаткових пояснень; участь у судових засіданнях в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

З аналізу ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За текстом апеляційної скарги представник відповідача заперечував проти погодженого сторонами розміру витрат на правничу допомогу, вважаючи, що його неспівмірним із виконаною адвокатом роботою.

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі №160/6899/20 зазначив про те, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Надаючи оцінку детальному опису виконаних робіт (наданих послуг), наведеному у Акті приймання - передачі наданих послуг від 04 жовтня 2023 року, колегія суддів погоджується з відповідачем, що такий вид роботи як «розробка правової позиції та стратегії захисту прав Клієнта в суді першої інстанції» не відповідає критерію реальності та дійсності наданих послуг, а тривалість судових засідань з розгляду справи судом першої інстанції не була значною.

При цьому, ч. 1 ст. 182 ЦПК України визначає, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Вказана стаття не містить заборони для учасників справи подавати пояснення чи інші процесуальні документи, які за своєю суттю є доповненнями до попередньо поданих заяв по суті справи, а тому апеляційний суд не встановив підстав не враховувати як роботу адвоката підготовку та подання додаткових пояснень.

З урахуванням вищевикладеного, з огляду на фактичний обсяг послуг, наданих ОСОБА_1 адвокатом АО «Юридична фірма «Копусь і Муляр», їх дійсність, необхідність, відповідність складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), співмірність часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), у зв`язку з задоволенням позовних вимог, колегія суддів вважає, що відшкодуванню з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 25 000,00 грн, оскільки саме такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Керуючись ст. ст. 141, 270, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», подану представником - Савченко Яною Олександрівною - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» правонаступником якого є акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Назарівська, 3) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правову допомогу у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова