справа № 619/4366/24
провадження № 2/619/1225/24
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2024 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді Калиновської Л.В.,
за участю секретаря судового засідання Булах С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації за вказаною адресою; стягнути з відповідачів судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп.
Позивач вказує, що в минулому році вона вирішила оформити субсидію і коли отримувала довідку про осіб, які зареєстровані в належному мені будинку, дізналась про порушення її права власності. Станом на день подання позовної заяви, разом зі нею, у вищезазначеному будинку зареєстровані відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мешкали в сусідньому житловому будинку АДРЕСА_1 і який на праві власності належав ОСОБА_2 , після смерті батька. Проте, з невідомих позивачу причин, відповідачі у справі з 23.02.2002 року зареєстровані в належному позивачу будинку, хоча вони не проживали в вищевказаному будинку жодного дня, фактично проживають в іншому місці, юридична адреса якого позивачу не відома. Крім того позивач вказала, що в будинковій книзі на житловий будинок відповідачі не зареєстровані, згоди на їхню реєстрацію позивач також не надавала, яким чином вони зареєстровані їй не відомо. Також позивач зазначає, що відповідачі не сплачують рахунки за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участь у спільному побуті. Через реєстрацію відповідачів у належному позивачу будинку відсутня можливість оформити субсидію.
Позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу без її участі, про що надала суду письмову заяву. Не заперечувала проти винесення заочного рішення.
Частиною 3 ст.211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явилися, причину неявки не повідомили, хоча про місце, дату та час судового засідання за зареєстрованим місцем проживання, шляхом направлення рекомендованого поштового відправлення, однак судові повістки не вручені під час доставки та повернуті до суду, у зв`язку з відсутністю адресатів за вказаною адресою.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Пунктом 99-1 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, установлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Отже, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судові повістки відповідачам вручені.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання; відповідачка не з`явилась в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідачка не подала відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням того, що відповідачі будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, не з`явилися у судове засідання, не подали відзив на позов, до того ж, інформація щодо часу розгляду даної справи розміщена на офіційному веб-сайті судової влади України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Третьою особою, ОСОБА_4 , надано до суду заяву з проханням розгляд справи проводити без її участі. Крім того в поданій заяві, ОСОБА_4 зазначив, що не заперечує проти задоволення позову.
Суд, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
У відповідності до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.2006, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В. за реєстровим № 1-2502, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» (13905232 від 16.03.2007, реєстраційний номер 16698799) підтверджує факт, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину (1/2502) від 06.12.2006 виданого Дергачівською державною нотаріальною конторою є власником 1/2 частини будинку, по АДРЕСА_1 (номер запису 4206, в книзі 47, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 16.03.2007).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.2006, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В. за реєстровим №1-2504, третя особа у справі ОСОБА_4 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» (13905317 від 16.03.2007, реєстраційний номер 16698799) підтверджує факт, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину (1/2504) від 06.12.2006 виданого Дергачівською державною нотаріальною конторою є власником 1/2 частини будинку, по АДРЕСА_1 (номер запису 4206, в книзі 47. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 16.03.2007).
Станом на день подання позовної заяви, разом з позивачем, у вищезазначеному будинку зареєстровані відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мешкали в сусідньому житловому будинку АДРЕСА_1 і який на праві власності належав ОСОБА_2 , після смерті батька.
Згідно витягу №765/18-02-21 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої ОСОБА_1 , про те, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3
В будинковій книзі на житловий будинок АДРЕСА_1 вони не зареєстровані, як вказує позивач, згоди на їхню реєстрацію вона не надавала. Також відповідачі не сплачують рахунки за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участь у спільному побуті. Через реєстрацію відповідачів у належному позивачу будинку відсутня можливість оформити субсидію.
Згідно акту депутата Дергачівської міської ради Харківської області Н.О. Зєньковою від 19.06.2024, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проте за вказаною адресою фактично проживають, ведуть спільне господарство, доглядають та сплачують комунальні послуги: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за вказаною адресою з 2000 року. Але постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 на праві власності в порядку спадкування. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виїхали.
Таким чином суд вважає, що відсутність відповідачів свідчить про те, що вони добровільно залишили спірне житлове приміщення.
Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Конституцією України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Так, відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо перелічені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
З урахуванням досліджених у судовому засіданні письмових доказів, суд дійшов висновку про доведеність факту не проживання без поважних причин відповідачів, та невикористання ними житла за його прямим призначенням.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації за вказаною адресою.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Реквізити учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Дергачівським РВ УМВС України в Харківській області 25.11.1998, адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_3 ), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт з електронним носієм НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;
третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_5 , вид. 18.02.2014 Дергачівським РВ ГУДМС України в Харківській області, РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Суддя Л. В. Калиновська