ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/416/24 Номер провадження 22-ц/814/2171/24Головуючий у 1-й інстанції Алтухова О.С. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Бутенко С.Б., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

представника заявника - адвоката Колошина В.П.,

представника заінтересованої особи - Срібної Є.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Колошина В.П., на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 лютого 2024 року

у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Лубенський відділ УДМС у Полтавській області, Національна комісія з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України, про встановлення факту, що має юридичне значення

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на території України з 11.01.1991 по 30.11.1994, а також станом на 24.08.1991.

Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що він після повномасштабного вторгнення росії на територію України у 2022 році залишив громадянство росії та проживання на її території та в даний час проживає у Франції.

До війни він допоміг оформити своєму батькові, ОСОБА_2 , спадкове майно у АДРЕСА_1 та мав плани одружуватись, оформляти громадянство України та проживати за вказаною адресою. Це його останнє місце проживання в Україні.

Його батько, ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Лубни. У 1983 році закінчив Лубенську середню школу № 6. З 1983 по 1988 проходив стаціонарно навчання у Московській академії ім. Тімірязєва. З 19.06.1988 по 25.05.1989 його батько проходив військову службу, після чого повернувся до міста Лубни та 04.01.1991 був прийнятий на посаду економіста Лубенського виробничого об`єднання «Сільгоспхімія». 01.06.1991 року був переведений на посаду головного економіста, а 17.11.1992 був звільнений за власним бажанням. Дані вказані у трудовій книжці НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 . Крім цього на даний час має у власності нерухоме майно, а саме квартиру у АДРЕСА_1 , де заявник проживав останній час до початку війни.

Встановлення юридичного факту проживання його батька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на території України з 11.01.1991 по 30.11.1994, а також станом на 24.08.1991, необхідно заявнику для отримання статусу закордонного українця та у подальшому громадянства України.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 лютого 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Лубенський відділ УДМС у Полтавській області, Національна комісія з питань закордонних українців при Кабінеті Міністрів України, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення заяви.

Вказував на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що станом на 1991 рік його батько, ОСОБА_2 , проживав на території України тому є громадянином України у відповідності з вимогами Закону України «Про громадянство України». Факт проживання ОСОБА_2 на території України підтверджений наданими до місцевого суду доказами.

Також зазначено про те, що він народився у 1995 році та обставина, що без його бажання йому було надано громадянство російської федерації не може впливати на набуття ним громадянства України.

Метою даної заяви є надання до компетентного органу пакету документів для здобуття громадянства України.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу представник Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, ОСОБА_3 , прохала апеляційну скаргу заявника залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Вказувала, що заявник із заявою про оформлення дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на постійне чи тимчасове проживання, продовження строку перебування до ораганів Державної міграційної служби України не звертався. Також відсутні докази його звернення і до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи. Заявник є громадянином російської федерації, за даними інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією «Аркан» неодноразово в`їжджав до України протягом 2019-2021 рр. як громадянин російської федерації (паспорт № НОМЕР_3 ). Стаття 3 Закону України «Про закордонних українців» визначає такі умовами надання особі статусу закордонного українця є: 1) українська національна ідентичність; 2) українське етнічне походження або походження з України; 3) письмове звернення щодо бажання мати статус закордонного українця; 4) досягнення особою 16-річного віку; 5) відсутність громадянства України. Українське етнічне походження або походження з України заявник підтверджує відповідними документами або свідченнями громадян України, закордонних українців чи громадських організацій закордонних українців. Тобто, судом першої інстанції обгрунтовано зроблено висновок, що встановлення факту постійного проживання батька заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року з 11.01.1991 року по кінець листопада 1994 року не має жодного відношення до отримання заявником статусу закордонного українця. В даному випадку дійсною метою встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року з 11.01.1991 року по кінець листопада 1994 року є набуття громадянства України. В той же час ОСОБА_1 є особою, яка народилася після здобуття незалежності України та відповідно до Закону України «Про громадянство України» відносно нього не може бути застосована ст. 3 Закону щодо встановлення належності до громадянства України. Заявник є громадянином російської федерації, на території України може перебувати лише в статусі іноземця. Для іноземців передбачений інший порядок набуття громадянства України, а встановлення фактів, що просить становити заявник, матиме наслідком породження подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії - положенням статті 4 Конституції України.

У відповіді на відзив, що надійшла до апеляційного суду 17.05.2024, представник заявника, адвокат Колошин В.П., зазначив, що заявнику не треба набувати громадянство України, так як він є громадянином України з самого народження. Зараз йому потрібно тільки підтвердити те, що він набув громадянство за народженням, для чого йому потрібно встановити факт вказаний у заяві. Позбавити громадянства України заявника має право тільки Президент України. Те що заявнику було надано громадянство іншої країни на підставі того, що він там народився, не може слугувати підставою для відмови встановлення факту, який відповідає дійсності. Посилання на норми Закону України «Про закордонних українців» є помилковим, що з урахуванням норм законодавства, якими заявник обґрунтовував право звернення з заявою та підстави наявності такого права, має бути вірно кваліфіковано судом з метою належної реалізації заявником «права на суд», передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Москва та є громадянином російської федерації.

У свідоцтві про народження батьком заявника записаний ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні заяви, місцевий суд зазначив, що заявник вказував, що встановлення факту постійного проживання його батька, ОСОБА_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року з 11.01.1991 року по кінець листопада 1994 року є необхідним йому для отримання статусу закордонного українця, а у подальшому і громадянства України.

Місцевий суд дійшов висновку, що встановлення факту постійного проживання батька заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року з 11.01.1991 року по кінець листопада 1994 року не має жодного відношення до отримання заявником статусу закордонного українця. В даному випадку, дійсною метою встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року з 11.01.1991 року по кінець листопада 1994 року є набуття громадянства України.

В той же час, заявник ОСОБА_1 є особою, яка народилася після здобуття незалежності України та відповідно до Закону України «Про громадянство України» відносно нього не може бути застосована ст. 3 Закону щодо встановлення належності до громадянства України. Заявник є громадянином російської федерації, на території України може перебувати лише в статусі іноземця. Для іноземців передбачений інший порядок набуття громадянства України, а встановлення фактів, що просить становити заявник, матиме наслідком породження подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії - положенням статті 4 Конституції України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)

Cуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) вказано, що якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;

У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;

Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

Сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом заявник ОСОБА_1 прохав встановити факт постійного проживання на території України з 11.01.1991 його батька - ОСОБА_2 .

В ході апеляційного перегляду справи представник заявника ОСОБА_1 , адвокат Колошин В.П., повідомив, що ОСОБА_2 на даний час проживає у Франції. Також ОСОБА_2 жодних вимог про те, що він є громадянином України в установленому законом порядку не заявляє.

Із заяви вбачається, що заявник прохав встановити факт проживання його батька на території України, що необхідно для отримання заявником громадянства України у відповідності до Закону України «Про закордонних українців».

Статтею 1 даного Закону визначено, що закордонний українець - це особа, яка є громадянином іншої держави або особою без громадянства, а також має українське етнічне походження або є походженням з України;

українське етнічне походження - це належність особи або її предків до української нації та визнання нею України батьківщиною свого етнічного походження.

Термін "українська національна ідентичність" вживається в цьому Законі у значенні, наведеному в Законі України "Про основні засади державної політики у сфері утвердження української національної та громадянської ідентичності".

Доводи апелянта в тій частині, що в заяві він помилково зазначив вимоги даного Закону, оскільки він обґрунтовував підстави для набуття громадянства обставинами перебування його батька на момент народження апелянта в громадянстві України на підставі ст. 13 Закону України «Про громадянство України» в редакції 1991 року, тобто він є громадянином України з народження, - є безпідставними.

Місцевий суд вірно встановив, що заявник є громадянином російської федерації, на території України може перебувати лише в статусі іноземця. Для іноземців передбачений інший порядок набуття громадянства України, а встановлення фактів, що просить становити заявник, матиме наслідком породження подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії - положенням статті 4 Конституції України.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що до участі у справі в якості заінтересованої особи ОСОБА_2 , щодо якого встановлюється вказаний юридичний факт, залучений не був, сам ОСОБА_2 за національністю є українцем, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 37), однак є громадянином російської федерації (при цьому, докази щодо дати набуття ОСОБА_2 громадянства російської федерації в матеріалах справи відсутні), та самостійно не порушує в суді питання щодо встановлення даного факту. Наявні в матеріалах справи докази не дають підстав для висновку щодо постійного проживання ОСОБА_2 на території України. Долучена до матеріалів справи копія трудової книжки не підтверджує даний факт, а лише засвідчує факт роботи ОСОБА_2 на території України. Долучена до матеріалів справи довідка Лубенського ЖЕК від 13.09.2023 про реєстрацію ОСОБА_2 з 11.01.1991 по 25.02.1994, також не є належним доказом постійного проживання останнього на території України у заявлений заявником період.

висновок за результатом розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених під час апеляційного розгляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Колошина В.П., залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2024 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.О. Панченко

С.Б. Бутенко