ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року місто Київ

Справа № 757/1549/21-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13581/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року (ухвалене у складі судді Кордюкової Ж. І., повне рішення складено 03 травня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.12.2018 слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення ним кримінальною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України за № 0011046.

Того ж дня засоби масової інформації, з посиланням на правоохоронні органи опублікували статті про те, що ним вчинено втечу з-під варти.

Крім того, в таких публікаціях були оприлюднені його персональні дані. Також в програмі «Телевізійна служба новин» на каналі «1+1» вийшов сюжет, в якому кореспонденти у стверджувальній формі повідомляли, що він є «небезпечним злочинцем, якого обвинувачують у груповому умисному вбивстві трьох осіб, є таким, що представляє загрозу суспільству, та котрий втік з-під варти з залу Голосіївського районного суду міста Києва».

07.12.2018 о 23 год. 11 хв. його було затримано слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Перощуком О.І. в порядку ст. 208 КПК України.

08.12.2018 о 00 год. 35 хв. слідчий Голосіївського УП Перощук О.І. вручив йому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України.

Попри те, що його було затримано в порядку ст. 208 КПКУ та доставлено до органу досудового розслідування, запобіжний захід йому не обирався, тобто мало місце незаконне затримання.

25.02.2019 його захисником було подано скаргу слідчому судді Голосіївського районного суду міста Києва на повідомлення про підозру від 08.12.2018.

16.08.2019 слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва Хоменко В.С. задовольнила скаргу його захисника та скасувала повідомлення про підозру від 08.12.2018 у кримінальному провадженні №0011046, яку постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2019 було залишено без змін.

Попри те, що рішення суду про скасування підозри набрало законної сили 31.10.2019, слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0011046 лише 16.01.2020.

Підставою для закриття кримінального провадження була відсутність складу кримінального правопорушення у його діях. Кримінальне провадження відносно нього здійснювалось майже три місяці за відсутності повідомлення про підозру.

У зв`язку з тим, що кримінальне провадження відносно нього було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, у нього виникло право на відшкодування завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди в рамках Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94).

Розслідування кримінального провадження відносно нього тривало більше року. 1 рік 1 місяць 9 днів він незаконно перебував під слідством та під пильною увагою правоохоронців. Після того, як представники правоохоронних органів повідомили в засобах масової інформації, що він є небезпечним злочинцем, котрий втік з-під варти з залу суду, він зазнав негативних змін в особистому житті, а також в стосунках з багатьма людьми, оскільки був підірваний його авторитет серед друзів та знайомих. Внаслідок зниження престижу і ділової репутації він тривалий час не міг знайти та влаштуватися на роботу. Надмірні переживання, внаслідок безпідставного кримінального переслідування, підірвали його морально-психологічний стан. Його душевні страждання та поневіряння, перебування в напруженому психологічному стані знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури.

Просив стягнути з Державного казначейства України відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного державного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 10 червня 2024 року направив засобами поштового зв`язку на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково вказано про неналежний склад відповідачів, оскільки відповідачем у цій справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Із посиланням на правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 вказує, що органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, а тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Списання коштів державного бюджету в безспірному порядку передбачено також і Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, що узгоджується із правовими позиція Верховного Суду України, викладеними у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Головне управляння Національної поліції у м. Києві у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні через безпідставність викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи. Указує, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди саме при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0011046. Висновок суду про неналежність відповідача є правильним, оскільки позивач у заявах по суті справи та заяві про заміну первісного відповідала залишив незмінними вимоги щодо стягнення моральної шкоди з Державного казначейства України.

Київська міська прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні через безпідставність викладених у ній доводів. Указує, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній, стягнути з Державного бюджету України 200 000 гривень у відшкодування завданої йому морально шкоди. Зазначив, що судом першої інстанції фактично констатовано порушення його прав, заподіяння моральної шкоди та право на її відшкодування, проте відмовлено з підстав неналежності відповідача.

Представник Київської міської прокуратури - Котляр Т.М. частково заперечила проти апеляційної скарги, просила її задовольнити частково та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в мінімальному розмірі, передбаченому Законом № 266/94. Погодилася із висновками суду першої інстанції в частині заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди та виникнення в нього права на її відшкодування. Звернула увагу, що частково ОСОБА_1 обґрунтовує підстави позову опублікуванням у ЗМІ відомостей про нього, а тому на його вимогу, редакції повинні протягом одного місяця зробити повідомлення про рішення, що його реабілітує.

Державна казначейська служба України та Головне управління Національної поліції у місті Києві своїх представників у судове засідання не направили, заяв чи клопотань до суду не подали, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, шляхом доставлення судової повістки в електронний кабінет ЄСІТС відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (том 2 а. с. 204, 205).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегією суддів визнано за можливе проводити справу за відсутності представників сторін, що не з`явилися, враховуючи їх належне повідомлення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 07.12.2018 уповноваженою особою Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України за №0011046, з таким викладом обставин: 06.12.2018 приблизно о 20 год. за адресою: м. Київ, вул. Потєхіна, 14-а, із зали судового засідання Голосіївського районного суду міста Києва втік з-під арешту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

07.12.2018 о 21 год. 40 хв. ОСОБА_1 було затримано старшим слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Перощуком О.І. в порядку ст. 208 КПК України (протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, від 07.12.2018).

08.12.2018 о 00 год. 35 хв. старший слідчий Голосіївського управління поліції Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Перощук О.І. за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури №1 П.Іваніним вручив ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, тобто у втечі з-під варти.

17.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до Київської місцевої прокуратури №1 з клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

18.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з аналогічним клопотанням.

02.01.2019 старшим слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Перощуком О.І. було винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження.

15.03.2019 слідчим суддею Голосіївського районного суду міста Києва було скасовано повідомлення про підозру від 08.12.2018 у кримінальному провадженні №0011046, яку ухвалою Київського апеляційного суду від 10.06.2019 було скасовано, а скаргу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

16.08.2019 слідчим суддею Голосіївського районного суду міста Києва скасовано повідомлення про підозру від 08.12.2018 у кримінальному провадженні №0011046.

16.01.2020 слідчим Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві Охримович Є.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0011046, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні позивача складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обґрунтовано вимагає стягнення моральної шкоди, спричиненої лише незаконним повідомленням про підозру та з урахуванням закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діяннях позивача складу кримінального правопорушення. При цьому вважав необґрунтованою вимогу стягнути моральну шкоду з органів державного казначейства, оскільки цей відповідач є неналежним, а належним способом захисту порушеного права в цьому випадку є стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної з державного бюджету України, проте така вимога позивачем не заявлялась.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним повідомленням про підозру, внаслідок чого було закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діяннях позивача складу кримінального правопорушення. Проте не погоджується із висновком, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача з огляду на таке.

За приписами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зокрема, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина 2 статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон № 266/94).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94 право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

У матеріалах справи міститься постанова слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Охримович Є.О. від 16 січня 2020 року про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням відсутності в діяння складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України (том 1 а. с. 44-46).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94.

Щодо належного відповідача у справі колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц вказано, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Позивач при зверненні до суду із позовом зазначив відповідачем Державну казначейську службу України. Разом із цим, 14 лютого 2022 року позивачем подано заяву про залучення до участі у справі, у якій просив:

1) залучити до участі у справі як співвідповідачів Київську міську прокуратуру в особі Голосіївської окружної прокуратури міста Києва та Головне управління Національної поліції в місті Києві в особі Голосіївського управління Національної поліції в місті Києві;

2) замінити первісного відповідача - Державну казначейську службу України, належним відповідачем - Державою Україна в особі Державної казначейської служби України (том 1 а. с. 105-106).

Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 17 лютого 2022 року вказану заяву задовольнив частково та залучив до участі у справі як співвідповідачів Київську міську прокуратуру та Головне управління Національної поліції у м. Києві. При цьому судом із посиланням на правову позицію, висловлену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, вказано, що належними відповідачами у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є Державна Казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Таким чином, Печерський районний суд міста Києва констатував належність складу відповідачів. При цьому не задовольнив заяву позивача в частині заміни Державної казначейської служби України на Державу Україну в особі Державної казначейської служби України.

Після прийняття до свого провадження цивільної справи, Голосіївський районний суд міста Києва при винесенні рішення на вказане увагу не звернув та відмовив у задоволені позову з підстави неналежності відповідача з порушенням норм матеріального права.

Державна казначейська служба України, Київська міська прокуратура та Головне управління Національної поліції у м. Києві є органами державної влади.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги принцип jura novit curia («суд знає закони»), колегія суддів вважає, що незважаючи на те, що вимоги позивача заявлені безпосередньо до Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури та Головного управління Національної поліції у м. Києві, фактично відповідачем у цій справі є Держава Україна в особі правоохоронних органів, які незаконно повідомили позивачу про підозру, яка в подальшому була скасована, а кримінальне провадження закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, що заподіяло моральної шкоди позивачу.

Визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує таке.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94 відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При застосуванні вказаної норми колегія суддів враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, відповідно до якого у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством за ст. 393 КК України з 07 грудня 2018 року (дата затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення) по 16 січня 2020 року (дата винесення постанови про закриття кримінального провадження). Тобто 1 рік, 1 місяць та 9 днів.

Таким чином, компенсація моральної шкоди визначається колегією суддів у розмірі 21 264, 51 грн (13 місяців * 1600 грн за місяць + 1600/31 грн за день у січні * 9 днів).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Колегія суддів вважає, що заявлена позивачем моральна шкода у розмірі 200 000 грн є неспівмірною із тим обсягом та характером душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку із незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, а тому мінімально гарантованого законом розміру компенсації буде достатньо для відновлення його прав.

Колегія суддів приходить до висновку, що компенсація у розмірі 21 264, 51 грн є достатньою для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до його безпідставного збагачення, враховуючи обсяг та характер душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку із протиправним рішенням щодо себе.

При цьому суд виходить з того, що окрім справи провадження в якій закрито, позивач перебував в цей же час під слідством за іншою кримінальною справою, розгляд якої ще не завершено. Тобто у суду відсутні підстави вважати, що позивач зазнавав додаткових моральних страждань саме через незаконне кримінальне переслідування , щодо підозри у втечі з під варти.

Відсутні підстави вважати, що репутація позивача додатково постраждала саме через таке кримінальне переслідування, а не через переслідування у кримінальній справі, в якій позивач обвинувачується у вбивстві. Аналогічне можна констатувати і щодо погіршення стосунків з родичами, неможливості працевлаштування.

Апеляційний суд також вказує, що право на відшкодування шкоди з урахуванням практики ЄСПЛ повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, бо спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, а висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а тому є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При формуванні змісту резолютивної частини постанови апеляційний суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20 про те, що оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, то у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Керуючись статтями 258, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 21 264 (двадцять одну тисячу двісті шістдесят чотири) гривні 51 копійок у відшкодування моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська