Справа № 451/1201/22 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/811/1228/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м.Львів

Справа № 451/1201/22

Провадження № 22ц/811/1228/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Салата Я.І.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 , підписану представником ОСОБА_1 , на рішення Радехівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Радехові 18 березня 2024 року у складі судді Семенишин О.З. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , про визнання права власності; зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/24 частину спадкового майна; позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна; зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна,-

встановив:

^

4 листопада 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення частки в спільному майні подружжя та визнання права власності. В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його (позивача) батько - ОСОБА_6 . Вказує, що 2 серпня 1957 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб. Зазначає, що його ( ОСОБА_4 ) батьки у цьому шлюбі набули у спільну сумісну власність подружжя житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок був побудований та зданий в експлуатацію під час перебування його (позивача) батьків у шлюбі, що підтверджується правовстановлюючими документами на будинок. Стверджує, що з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 2 січня 2007 року №13116843 право власності на вказаний будинок зареєстроване в цілому за ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на його частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_6 на праві приватної власності і був об`єктом спільної власності подружжя. За життя ОСОБА_6 заповіт не складав. Відповідно до довідки №69 від 7 березня 2023 року, виданої Радехівською міською радою, ОСОБА_6 до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним до дня смерті проживали: дружина - ОСОБА_8 , донька - ОСОБА_3 , внуки - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Зазначає, що після смерті ОСОБА_6 він (позивач) подав заяву про прийняття спадщини до Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області. Державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області було заведено спадкову справу, однак відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. Зі спадкової справи, заведеної державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області вбачається, що спадкоємцями ОСОБА_6 є: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які фактично спадщину прийняли, проте не переоформили її. Вважає, що ОСОБА_8 належала частина спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю ОСОБА_6 її право власності на цю частину майна не припинилось. До складу спадкової маси після смерті ОСОБА_6 входить частина житлового будинку, як частка у спільному майні подружжя, та яка згідно зі спадковою справою, заведеною державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області, була рівними частинами успадкована, але не оформлена спадкоємцями, тобто по від частки померлого ( від становить 1/8 частки житлового будинку). Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 , яка постійно проживала у м.Радехові. До складу спадкового майна після її смерті входить частка житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як частка у спільному майні подружжя, та 1/8 частка згаданого будинку як прийнята, але не оформлена на власне ім`я спадщина після смерті ОСОБА_6 (сукупно 5/8 часток цього житлового будинку). Вказує, що за життя ОСОБА_8 склала заповіт, яким все своє майно заповіла йому (позивачу). Заповіт від 12 листопада 2012 року посвідчений державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців І.П. Після смерті матері він (позивач) звернувся до приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Луців І.П. для оформлення спадщини за заповітом, однак не зміг отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цей будинок і отримав відмову, оскільки в правовстановлюючих документах цей будинок зареєстрований на його батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Для визначення частки померлої матері у праві власності на згаданий будинок, який побудований подружжям під час перебування у шлюбі, нотаріус рекомендувала звернутися до суду. Посилається на те, що його ( ОСОБА_4 ) батьки, які були співвласниками житлового будинку як подружжя, померли. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України їх цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на частку спірного житлового будинку за померлими особами. Зазначає, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_8 і є спадкоємцем до обов`язкової частки після смерті матері незалежно від змісту заповіту, оскільки на день смерті матері ОСОБА_3 досягла пенсійного віку. У випадку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , спадкоємцями першої черги є: він (позивач), ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . З урахуванням ч.1 ст. 1241, ст. 1216 ЦК України, з огляду на розмір спадкової маси (5/8 часток житлового будинку) розмір обов`язкової частки ОСОБА_3 становить: 5/48 часток житлового будинку (5/8 часток поділити на 3-ох спадкоємців та поділити на 2). Залишок спадкової маси ОСОБА_8 , яку успадкував він ( ОСОБА_4 ), з вирахуванням з неї обов`язкової частки ОСОБА_3 складає 25/48 (5/8 відняти 5/48) часток житлового будинку. Таким чином, спірний житловий будинок підлягає спадкуванню у наступних частках: ним ( ОСОБА_4 ) у розмірі: 1/8 (або 6/48 частки) у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6 та 25/48 часток у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_8 , разом - 31/48 (6/48+25/48) часток житлового будинку; ОСОБА_3 у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки) у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6 та 5/48 часток у порядку спадкування обов`язкової частки після смерті матері - ОСОБА_8 , разом - 11/48 (6/48+5/48) часток житлового будинку; ОСОБА_5 у розмірі: 1/8 (або 6/48 частки) у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6 та 0 часток у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_8 , разом - 6/48 (6/48) часток житлового будинку. Просив позов задовольнити.

5 липня 2023 ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_6 на підставі Реєстраційного посвідчення від 27 серпня 1985 року. За життя ОСОБА_6 заповіт не складав. Відповідно до довідки №188-к від 8 лютого 2023 року, що видана Радехівською міською радою, ОСОБА_6 до дня смерті проживав та був зареєстрований за вказаною адресою. Разом з ним до дня смерті проживали: ОСОБА_8 , вона ( ОСОБА_3 ), ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Відповідно до спадкової справи, заведеної державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області, спадкоємцями ОСОБА_6 є вона ( ОСОБА_3 ), ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які фактично успадкували по частині вказаного житлового будинку, проте не переоформили на своє ім`я. Після смерті батька, вона (позивач) звернулася до державного нотаріуса Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області та подала заяву про прийняття спадщини. Державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області було заведено спадкову справу, однак відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів і рекомендовано звернутися до суду. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 . Після її смерті відкрилася спадщина на частину житлового будинку. Відповідно до довідки №189-к від 8 лютого 2023 року, виданої Радехівською міською радою, ОСОБА_8 до дня смерті проживала та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею до дня смерті проживав її внук - ОСОБА_9 . Вказує, що 22 листопада 2012 року ОСОБА_8 склала заповіт, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті їй буде належати, вона заповіла ОСОБА_4 . Зазначає, що на час смерті матері, вона ( ОСОБА_3 ) вже була особою пенсійного віку тому, згідно із ст. 1241 ЦК України вона має успадкувати, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), а саме: 1/24 частину житлового будинку, про що нею подано відповідну заяву до приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Луців І.П. Просить позов задовольнити.

30 травня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно. Просила визнати за нею ( ОСОБА_3 ) право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .

29 червня 2023 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно. Просив визнати за ним право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 18 березня 2024 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 6/48 (або 1/8) часток житлового будинку загальною площею 77,8 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на 25/48 часток цього житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання судових витрат.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 6/48 (або 1/8) частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/24 частину спадкового майна задоволено. Визнано за ОСОБА_3 , право власності на 1/24 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 . Вирішено питання судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання права власності задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 6/48 (або 1/8) частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 . Вирішено питання судових витрат.

ОСОБА_3 оскаржила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог за зустрічним позовом від 5 липня 2023 року та позовних вимог від 30 травня 2023 року. Вказує, що 12 жовтня 1960 року відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки ОСОБА_6 надано земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 600 кв.м для будівництва житлового будинку. На цій земельній ділянці ОСОБА_5 збудував житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до Акту про прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва від 1 серпня 1985 року проведено перевірку відповідності збудованих житлового будинку та господарських будівель на АДРЕСА_1 . 27 серпня 1985 року Червоноградським МБТІ видано Реєстраційнепосвідчення, згідно якого ОСОБА_6 в цілому належить вказаний будинок.Після смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав йому на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 27 серпня 1985 року Червоноградський МБТІ. За життя ОСОБА_6 заповіт не складав.Стверджує, що ОСОБА_6 до дня смерті проживав та був зареєстрований у спірному будинку. Разом з ним до дня смерті проживали: ОСОБА_8 , вона ( ОСОБА_3 ), ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Відповідно до даних спадкової справи, заведеної державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області, спадкоємцями ОСОБА_6 є ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які фактично успадкували по частині цього будинку, проте не переоформили на своє ім'я. Після смерті батька вона ( ОСОБА_3 ) звернулася до Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області та подала заяву про прийняття спадщини. Державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Львівської області було заведено спадкову справу, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів і рекомендовано звернутися до суду. Зазначає, щопісля смерті ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) відкрилася спадщина на частину житлового будинку. ОСОБА_8 до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею до дня смерті проживав ОСОБА_9 . 22 листопада 2012 року ОСОБА_8 склала заповіт згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_4 .Згідно листа №165/02-14/26/2021 частка померлої ОСОБА_8 не визначена, що відповідно до чинного законодавства є підставою для відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зважаючи на те, що спадкове майно перебувало в спільній сумісній власності подружжя, переживши подружжя, ОСОБА_8 за життя не зверталася із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку після смерті ОСОБА_6 , що фактично унеможливлює встановити склад спадкового майна ОСОБА_8 . Посилається на ст. ст. 49, 71 Закону України «Про нотаріат», постанову Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 1 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, ст. 43 ЦПК України. Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні її ( ОСОБА_3 ) позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

19 вересня 2024 року ОСОБА_4 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

З аслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 2 серпня 1957 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_1 .

З свідоцтв про народження Серії НОМЕР_2 від 15 травня 1970 року, Серії НОМЕР_3 від 27 липня 2016 року, Серії НОМЕР_4 від 25 травня 2016 року, Серії НОМЕР_5 від 13 березня 2003 року вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_6 від 31 серпня 2021 року стверджується, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Криве Радехівського району Львівської області.

Після смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно, зокрема, частина будинку АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок був збудований у 1980 році та введений в експлуатацію 8 серпня 1985 року.

27 серпня 1985 року будинок зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_6 , що підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 12 жовтня 1960 року, випискою з рішення від 8 серпня 1985 року №82, витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 2 січня 2007 року №13116843, актом прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва від 1 серпня 1985 року, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Радехівської міської ради від 8 серпня 1985 року №82, Реєстраційним посвідченням, виданим Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації 27 серпня 1985 року.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Право власності на збудований житловий будинок набувалося в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Встановлено, що на момент завершення будівництва питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки узаконення будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Відповідно до п. 2 постанови від 26 серпня 1948 року земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Згідно із вказаними указом від 26 серпня 1948 року та постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Зазначені правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 (z0031-96) від 13 грудня 1995 року.

Згідно із пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

За пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття в експлуатацію збудованого громадянином у 1980 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Встановлено, що в період з 2 серпня 1957 року по 14 грудня 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України (1 січня 2004 року).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

При вирішенні спору судом застосовано положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) та КпШС України (в редакції 1969 року).

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 цього Кодексу майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Статтею 22 цього Кодексу презюмувалася спільність майна подружжя, набутого ними за час зареєстрованого шлюбу. Це означало, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважалося таким, що належало подружжю.

У разі звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя законодавство передбачало можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладався на того з подружжя, який її спростовує.

Встановлено, що за життя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не зверталися до суду з позовом про поділ майна подружжя чи про визнання майна, набутого подружжям за час шлюбу, особистою приватною власністю когось із них.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (редакція від 19 жовтня 2000 року), у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 78 квітня 2020 року у справі №130/2319/17 після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна.

Суду не надано доказів того, що спірний житловий будинок був особистою приватною власністю ОСОБА_6 .

З урахуванням встановленого, КпШС України 1969 року, який діяв на час перебування у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також, на час введення спірного будинку в експлуатацію у 1985 році, судом першої інстанції вірно зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 набутий подружжям під час шлюбу, тому належав чоловікові і дружині на праві спільної сумісної власності. Такий будинок був спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них належала його частина. Вони мали рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

ОСОБА_8 належала частина спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя. Зі смертю її чоловіка - ОСОБА_6 право власності ОСОБА_8 на цю частину майна не припинилося. Те, що ОСОБА_8 за життя не порушувала питання про виділ її частки із спільного майна подружжя, не припиняє її права на таку частку.

Відтак, до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_6 увійшла частина житлового будинку, як частка у спільному сумісному майні подружжя.

Із спадкової справи №172/2011, заведеної після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину в Радехівську державну нотаріальну контору звернулися спадкоємці першої черги: ІНФОРМАЦІЯ_3 - дружина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - донька ОСОБА_3 . За згодою іншого спадкоємця першої черги із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину в Радехівську державну нотаріальну контору звернулися також сини померлого: ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникало відповідно до норм ст. 529 - 531 ЦК УРСР.

У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема,- відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.

На спадкові правовідносини після смерті ОСОБА_6 поширюються норми ЦК УРСР, оскільки спадщина після його смерті відкрилася до 1 січня 2004 року.

На підставі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі ст. 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно із ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 549 цього Кодексу спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , по 1/8 від частки померлого (1/2 : 4 = 1/8).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Радехів, що вбачається із свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_7 , виданого 16 лютого 2021 року Радехівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

До складу спадкового майна після смерті ОСОБА_8 входить частка житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як частка у спільному сумісному майні подружжя, та 1/8 частка згаданого будинку як прийнята, але не оформлена на нею після смерті чоловіка - ОСОБА_6 (разом - 5/8 часток житлового будинку).

За життя ОСОБА_8 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_4 , що стверджується заповітом від 12 листопада 2012 року, посвідченим державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Луців І.П.

Спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_8 , прийняли ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які подали заяви приватному нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що підтверджується матеріалами спадкової справи №26/2021, заведеної приватним нотаріусом Радехівського районного територіального округу Львівської області Луців І.П.

На спадкові правовідносини після смерті ОСОБА_8 поширюються норми чинного ЦК України, оскільки спадщина після її смерті відкрилася після ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 цього Кодексу частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ст. 1261 цього Кодексу у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, і батьки.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом ст. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

7 вересня 2021 року приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Луців І.П. відмовлено ОСОБА_4 в оформлені права на спадщину після смерті матері.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК УРСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється із смертю.

Згідно із ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц, від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, від 28 липня 2021 року у справі № 148/2418/15, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/10030/18 визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Встановлено, що на момент звернення з позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які були співвласниками житлового будинку як подружжя, вже померли, тому відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України їх цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на частку спірного житлового будинку за померлими особами.

Вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні ст. 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звертається до суду.

ОСОБА_4 у своїй позовній заяві просив визнати за ним право власності на 6/48 (або 1/8) часток спадкового житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , а також визнати за ним право власності на 25/48 часток цього будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_8 .

ОСОБА_3 є дочкою померлої ОСОБА_8 і є спадкоємцем обов`язкової частки після смерті матері незалежно від змісту заповіту, оскільки на момент смерті спадкодавця досягла пенсійного віку, їй призначена пенсія, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_8 від 26 жовтня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно із ст. 1216 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями першої черги померлої ОСОБА_8 є її діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

З урахуванням положень ч. 1 ст. 1241, ст. 1216 ЦК України, з огляду на розмір спадкової маси (5/8 часток житлового будинку), розмір обов`язкової частки ОСОБА_3 становить: 5/48 часток житлового будинку (5/8 часток поділити на трьох спадкоємців та поділити на 2).

Залишок спадкової маси померлої ОСОБА_8 , яку спадкує за заповітом ОСОБА_4 , з вирахуванням з неї обов`язкової частки ОСОБА_3 , складає 25/48 (5/8 -5/48) часток житлового будинку.

З урахуванням встановленого, діти спадкодавців спадкують спірний житловий будинок у таких частках: ОСОБА_4 - у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки у порядку спадкування за законом після смерті батька ( ОСОБА_6 ) та 25/48 часток у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ( ОСОБА_8 ), разом - 31/48 (6/48+25/48) часток житлового будинку; ОСОБА_3 - у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки у порядку спадкування за законом після смерті батька ( ОСОБА_6 ) та 5/48 часток у порядку спадкування обов`язкової частки після смерті матері ( ОСОБА_8 ), разом - 11/48 (6/48+5/48) часток житлового будинку; ОСОБА_5 - у розмірі: 1/8 (або 6/48) частки у порядку спадкування за законом після смерті батька ( ОСОБА_6 ).

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_4 та визнання за ним права власності на 6/48 (або 1/8) часток спадкового житлового будинку загальною площею 77,8 кв.м в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , та про визнання права власності на 25/48 часток цього будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 .

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалено визнати за кожним із них право власності в порядку спадкування за законом на 6/48 (або 1/8) частин спірного житлового будинку після смерті ОСОБА_6 . Також за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/24 частину будинку як обов`язкову частку після смерті ОСОБА_8 , оскільки заявнику належить обов`язкова частка у спадковому майні, а саме: 5/48 часток спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , підписану представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2024 року.

Головуючий -______________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк