ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5865/24 Справа № 202/3804/22 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної державної адміністрації та Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, третя особа: Кабінет Міністрів України, про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Донецької обласної державної адміністрації із вимогою про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він мав у власності будинок розміром 78,5 кв.м, з житловою прибудовою та надвірними побудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Внаслідок артилерійських обстрілів 5 січня 2015 року с. Піски та численних інших артилерійських обстрілів його будинок було зруйновано.

В результаті чого, цей будинок має нежилий стан і не може використовуватися позивачем для подальшого проживання в ньому.

Вказаний факт був встановлений актом обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації № 65 від 28 жовтня 2021 року.

Тому позивач був визнаний постраждалим внаслідок надзвичайної ситуацій.

Позивач вказує, що Кабінетом Міністрів України затверджено зміни до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання від 18 грудня 2013 року № 947, який викладений у редакції постанови КМУ № 767 від 02 вересня 2020 року, яка діяла на момент отримання компенсації позивачем.

Так, зазначає, що п. 32 вказаного порядку визначено, що розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинним на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більше 300000 гривень за один об`єкт зруйнованого житла).

23 грудня 2021 року на підставі вказаного Порядку згідно з рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйнованих внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, Донецької обласної державної адміністрації від 10 грудня 2021 року, позивач отримав компенсацію в розмірі 300 000 гривень за зруйнований будинок та, на виконання вимог п. 19 даного порядку, припинив право власності на свій будинок у зв`язку з його знищенням.

Однак, вважає, що наданий розмір компенсації за повне руйнування будинку жодним чином не відновить його право власності, оскільки не покриває вартість повної компенсації, згідно з вартістю квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України станом на 01 липня 2021, яка наразі становить 15261 гривню по Донецькій області згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10.09.2021 № 230 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України».

Крім того, позивач зазначає, що розмір грошової компенсації за належний йому будинок розміром 78,5 м2, згідно з вартістю квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України, становить 1197988 гривень 50 копійок.

Натомість йому виплачено лише 300000 гривень з суми компенсації 1197988 гривень 50 копійок,

Оскільки порядок є підзаконним нормативним актом, який не може звужувати дію Кодексу цивільного захисту України, то розмір компенсації за пошкоджену квартиру, який підлягає стягненню з відповідача на його користь в судовому порядку, становить 897988 гривень 50 гривень.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь компенсацію за зруйнований внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 897988 гривень 50 копійок.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що виплата грошової компенсації за повне руйнування житла в розмірі 300000,00 грн., не покриє вартість повної компенсації згідно вартості квадратного метру та не дає можливості придбати житло придатне для проживання, як це передбачено Кодексом цивільного захисту. Крім того, апелянт вказує, що висновок суду першої інстанції про відсутність зобов`язань України перед позивачем та необхідності подання позову, саме до рф, суперечить нормам матеріального права та є підставою для скасування рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу Донецька обласна державна адміністрація просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України просило рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивач був власником житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії б/н від 17 липня 2007 року, яке видане Пісківською сільською радою Ясинуватського району Донецької області та, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15358409 від 25 липня 2007 року.

Відповідно до Акту обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф № 65 від 28 жовтня 2021 року, житловий будинок, що розташовувався за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності позивачу, зруйновано 05 січня 2015 року внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, шляхом прямого влучання снаряду, в результаті чого, зазначений житловий будинок та внутрішнє його оздоблення були пошкоджені (зруйноване шиферне покриття та дерев`яне перекриття даху будинку, пошкоджені стіни фасаду та фундамент, знищені внутрішні комунікації (електропостачання, водопостачання та опалення), знешкоджена дерев`яна підлога, зруйновані вікна, двері та надвірні побудови. На час обстеження будинок зруйнований та для подальшого проживання в ньому не придатний.

Згідно з довідкою керівника Очеретинської селищної військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області № 92 від 29 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 визнано постраждалою особою внаслідок надзвичайної ситуації.

З витягу з протоколу № 17 комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф від 10 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 за зруйноване житло внаслідок надзвичайної ситуації ( дата руйнації житла 05 січня 2015 року), загальною площею 78,5 м2, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , надано грошову компенсацію у сумі 300 000,00 гривень.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 285485591 від 18 листопада 2021 року вбачається, що об`єкт нерухомого майна № 160 12 листопада 2021 року закрито на підставі його знищення (розпорядження № 496 Очеретинської ВЦА від 28 жовтня 2021 року та Акт обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф № 65 від 2/8 жовтня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд пенршої інстанції виходив з того, що правовою підставою для виплати саме компенсації, а не шкоди, є не стаття 86 Кодексу цивільного захисту України, а спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали від надзвичайних ситуацій воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф (Порядок № 947 від 18 грудня 2013 року, зі змінами), відповідно до якого позивач вже скористався своїм правом на отримання компенсації, та її отримав у максимально визначеному вказаним порядку розмірі у сумі 300 000,00 гривень. При цьому суд вказав, що вказана компенсація є одноразовою, а повторна виплата коштів за один об`єкт житла не допускається.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У ст. 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Таким чином, зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок та особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на недоотримання від держави відшкодування за пошкоджене (знищене) його майно, на яке він має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому, як на підставу для задоволення позовних вимог посилався на ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України.

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Керуючись вказаними нормами права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справа № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19) зроблено висновок, що за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір».

Таким чином, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

Позивач обґрунтовував розмір завданої йому шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку, керуючись при цьому ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, проте не зазначив, що держава винна у пошкодженні його майна.

Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією.

Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Крім того, Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Більш того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечується той факт, що майно позивача, за яке він прохає суд стягнути солідарно з відповідачів компенсацію, знищено саме внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, а не внаслідок дій Держави України.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана справа не стосується права позивача на відшкодування майнової шкоди, завданої саме відповідачами, тим більше, що обставин порушення Державою негативного конвенційного обов`язку для відшкодування матеріальної шкоди (за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи) в позовній заяві ОСОБА_1 не зазначив, а виконання Державою позитивних обов`язків не заперечував. Натомість, вважав, що Держава повинна виплатити розмір компенсації виходячи із вартості квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України у повному обсязі, без жодних обмежень вартості такого житла.

При цьому, суд вірно вказав, що необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Loizidou проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, «Myra Xenides-Arestis проти Туреччини» від 07 грудня 2006 року; «Chiragov and Others проти Вірменії» [ВП] від 16 червня 2015, п. 199, «Sargsyan проти Азербайджану» [ВП] від 16 червня 2015 року).

У справі «Dokic проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року) суд підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду.

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

Так, постановою КМУ від 18 грудня 2013 року № 947 затверджено Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, з подальшими змінами, який встановлює механізм надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій і розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації.

Відповідно до п. 32 вказаного Порядку визначено, що розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинним на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більше як 300000 гривень за один об`єкт зруйнованого житла).

Згідно п. 36 вказаного Порядку, грошова допомога та компенсація є одноразовими. Повторна виплата коштів за один об`єкт житла (крім виплати грошової компенсації за частину того ж самого зруйнованого житла) не допускається.

Встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач скористався своїм правом на отримання компенсації за зруйноване майно, відповідно до вимог, процедур та в порядку, визначеному вищевказаним Порядком, у зв`язку з чим отримав компенсацію за зруйноване житло у максимально визначеному розмірі, встановленому п. 32 цього нормативно-правового акту, у сумі 300 000,00 гривень.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф майно на підставі статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

При цьому, колегія суддів вважає слушним посилання суду першої інстанції на приписи ч. 5 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за якими визначено, що рф як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Нормами ч. ч. 9, 10 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії рф чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях або за прийняті ними незаконні рішення.

Доводи апелянта в скарзі про те, що виплата грошової компенсації за повне руйнування житла в розмірі 300000,00 грн., не покриє вартість повної компенсації згідно вартості квадратного метру та не дає можливості придбати житло придатне для проживання, як це передбачено Кодексом цивільного захисту, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що обов`язок відновити майно (чи виплатити компенсацію у вигляді вартості такого відновлення) держава може мати лише у разі порушення негативного обов`язку з гарантування права на мирне володіння майном. Але на порушення Україною цього обов`язку позивач не скаржився, те, що саме Україна зруйнувала його житло, не доводив.

Твердження апелянта в скарзі про те, що висновок суду першої інстанції про відсутність зобов`язань України перед позивачем та необхідності подання позову, саме до рф, суперечить нормам матеріального права та є підставою для скасування рішення, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко