ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Догонової Тетяни Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2024 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову посилалася на те, що Дніпровська міська рада є власником нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається із: 1- коридор, 2 санвузол, 3 кухня, 4 кладова, 5 житлова кімната; житлова площа квартири 12,5 кв.м., загальна площа квартири 21,2 кв.м. 27 березня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки номер 132, відповідно до якого ОСОБА_3 , як Іпотекодавець, передала, а ОСОБА_2 , як Іпотекодержатель, прийняв у іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, 05 квітня 2021 року укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як Іпотекодержатель, прийняв у особисту приватну власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

21 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність покупця ОСОБА_4 квартиру.

05 серпня 2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу квартири. Вартість згідно договору визначена у розмірі 84 000 грн., в той час коли оціночна вартість квартири становить 669 335, 72 грн.

У договорі іпотеки 27 березня 2021 року, що нотаріально посвідчений ПН ДМНО ОСОБА_5 , відображено зокрема інформацію про те, що Іпотекодавець ОСОБА_3 є власником нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 грудня 1997 р. виконкомом міської Ради народних депутатів м.Дніпропетровська згідно розпорядження № 1/4345-97 від 03 грудня 1997 року. Право власності зареєстровано КП ДМБТІ та записано в реєстрову книгу №238п-90. Відповідно до листа департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19 січня 2023 року № 3/9-183, за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 . Розпорядженням органу приватизації від 03 грудня 1997 № 1/4345-97 передано у приватну власність іншу квартиру, а саме, квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

З листа департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради вбачається, що у реєстрі об`єктів комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади за адресою: АДРЕСА_3 є запис про житловий будинок літ. А-9, загальною площею 5 990,8 кв.м. Таким чином власником нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 в особі Дніпровської міської ради, та зазначене майно вибуло із власності позивача поза його волею, тому Дніпровська міська рада просила суд ухвалити рішення, яким витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , та стягнути витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2024 року позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , складається із: 1- коридор, 2 - санвузол, 3 - кухня, 4 - кладова, 5 - житлова кімната; житлова площа квартири 12,5 кв.м., загальна площа квартири 21,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 040,04 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не довів, що квартира належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. В той час вона є добросовісним набувачем квартири та рішення порушує її права. Квартира була набута нею за 84 000 грн., оскільки ОСОБА_9 через війну мала намір виїхати за кордон та квартира була в занедбаному стані з боргами. Крім того згідно розписки вона сплатила за квартиру 13700 доларів США.

11 жовтня 2024 року Дніпровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує про те, що позбавлення права власності на нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування та завдає шкоди інтересам держави та громадян.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заяви, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 27 березня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки номер 132, відповідно до якого ОСОБА_3 , як Іпотекодавець, передала, а ОСОБА_2 , як Іпотекодержатель, прийняв у іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Іпотека, вчинена між сторонами, є засобом забезпечення повернення Іпотекодавцем ОСОБА_3 . Іпотекодержателю ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 159 000 грн., згідно Договору позики, що укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем 05 квітня 2021 року. Договір посвідчено нотаріально ПН ДМНО ОСОБА_5 та зареєстровано у реєстрі.

В подальшому 05 квітня 2021 року укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як Іпотекодержатель, прийняв у особисту приватну власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено ПН ДМНО ОСОБА_5 та зареєстровано у реєстрі за номером 140. На підставі даного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зроблено запис № 41334124, що встановлює (посвідчує) право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_2

21 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність покупця ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 прийняла та зобов`язалася оплатити квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено ДН П`ятої ДДНК Бутовою А.Г. та зареєстровано у реєстрі за номером 3-49.

05 серпня 2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність покупця ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено ДН П`ятої ДДНК Бутовою А.Г. та зареєстровано у реєстрі за номером 3-394 від 05 серпня 2022 року. Продаж квартири вчинено за 84 000 грн..

Відповідно до листа департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 19 січня 2023 року № 3/9-183, за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Розпорядженням органу приватизації від 03 грудня 1997 року № 1/4345-97 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Відповідно до п. 1. 7. рішення Дніпровської міської ради від 21 грудня 2016 року №33/17 "Про затвердження Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради зі змінами та доповненнями, департамент є органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади.

У листі департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зазначено, що у реєстрі об`єктів комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади за адресою: просп. Слобожанський, буд. 129 є запис про житловий будинок літ. А-9, загальною площею 5 990,8 кв. м.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 , перебувала у комунальній власності Дніпровської міської ради. Вибуття із комунальної власності поза волею територіальної громади нерухомого майна унеможливлює в подальшому виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, тому повернення такого майна у власність територіальної громади відстоює суспільний інтерес. Повернення у комунальну власність квартири, безпідставно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2019 року в справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19).

З врахуванням обставин даної справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки спірна квартира вибула з комунальної власності незаконним шляхом, то позовні вимоги Дніпровської міської ради про витребування вказаного майна від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради за правилами статті 388 ЦК України, є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що втручання держави у мирне володіння заявником спірним нерухомим майном є невиправданим, оскільки не здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу, є непропорційним та несе для нього надмірний тягар, є безпідставними з огляду на таке.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Витребовуючи спірне майно у добросовісного набувача ОСОБА_1 судом першої інстанції враховано, що втручання у право особи на мирне володіння майном у даному конкретному випадку є законним, так як передбачене статтею 388 ЦК України.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Вибуття майна із комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, тому повернення такого майна у власність територіальної громади відстоює суспільний інтерес.

Позитивні наслідки вилучення такого майна територіальній громаді є важливими.

Колегія суддів наголошує, що у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідачки ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості захистити свої права, пред`явивши відповідні позовні вимоги про відшкодування збитків у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Догонової Тетяни Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида