КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12189/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О. Ф., Желепи О. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представника позивача - адвоката Лиштви Ю. В.,

представника відповідача - адвоката Паруль Ю. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Паруль Юлії Олегівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Шестопалової Я. В.

від 25 квітня 2024 року

у цивільній справі № 367/5378/19 Ірпінського міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 04.07.2007 року надав відповідачу грошові кошти у розмірі 6 000 (шість тисяч) доларів США, про що відповідачем було власноруч написано відповідну розписку, для придбання торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 та який зобов`язувався виплачувати щомісячно грошові кошти у розмірі 2,5% від отриманої суми у вигляді винагороди, до погашення заборгованості. Зі змістом вказаної розписки було ознайомлено і дружину відповідача ОСОБА_3 .

Також позивач вказував, що 23.10.2007 року відповідач ОСОБА_1 отримав у нього борг ще 1 500 (одну тисяч п`ятсот) доларів США та зобов`язувався виплачувати щомісячно грошові кошти у розмірі 2,5% від отриманої суми у вигляді винагороди, до погашення заборгованості, про що 23.10.2007 року він власноруч написав розписку.

28.12.2007 року відповідач ОСОБА_1 повернув позивачеві частину заборгованості по договору позики від 04.07.2007 року у розмірі 1 000 (одна тисяча) доларів США, про що було письмово зазначено у розписці та підписано обома сторонами. Таким чином, сукупна заборгованість відповідача перед позивачем за договорами позики від 04.07.2007 року та від 23.10.2007 року складає 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США.

Посилаючись на те, що відповідач взятих на себе зобов`язань по щомісячній виплаті 2,5 % від суми заборгованості (як винагороду за користування коштами позивача) не виконував, у літку 2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути позичені грошові кошти у повному обсязі, однак відповідач борг не повернув.

25 жовтня 2018 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу, однак той перестав відповідати на телефонні дзвінки та не повертає основної суми боргу та відсотків за користування коштами.

Таким чином, як зазначав позивач, заборгованість відповідача перед ним складає 331 103 грн з яких: основний борг - 6 500 доларів США *26.81 (офіційний курс НБУ станом на 15.04.2019 року) = 174 265 грн; винагорода за користування коштами 2,5 % місячних складає (6500*2,5%) = 162,5/ місяць * 36 місяців (кількість днів прострочки по сплаті відсотків в межах строку позовної давності) складає 5 850 доларів США, що станом на 15.04.2019 року за офіційним курсом НБУ складає 5 850 * 26.81= 156 838 грн. Станом на дату подання даного позову відповідач свої зобов`язання не виконав, ніяких коштів щомісячно не виплачував та грошові кошти за договором позики не повернув, у зв`язку з чим позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 04.07.2007 року та 23.10.2007 року у розмірі 331 103 грн, з яких сума основної заборгованості 174 265 грн та 156 838 грн заборгованість по щомісячній сплаті 2,5 відсотків.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Паруль Ю. О., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що вказаний борг передавався частинами протягом 2014-2017 років через представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 й повне погашення заборгованості підтверджується розпискою, написаною ОСОБА_4 від 17 червня 2017 року, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Вважає, що обов`язок щодо повернення боргових коштів не виконав повірений.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , діючий в інтересах позивача, заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними.

Зазначав, що предметом позову є стягнення заборгованості у розмірі 6 000 доларів США за розпискою від 04 липня 2007 року. Вказана обставина відповідачем не заперечувалась та була визнана ним під час судового провадження.

Посилання відповідача про повернення боргу в повному обсязі за розпискою є помилковим, адже в усіх розписках, на які посилається відповідач, як на доказ сплати боргу за розписко від 04.07.2007 року, вказано, що борг сплачено за розпискою від 04.04.2007 року, яка є самостійною розпискою між сторонами і за якою на теперішні спірні правовідносини не розповсюджуються. Наголошував, що предметом даного розгляду є розписка від 04.07.2007 року.

Окрім того зазначає, що жодних доручень отримувати за позивача кошти ОСОБА_4 матеріали справи не містять, як і не має жодних доказів передачі останньою грошових коштів позивачу. Оригінал розписки від 04.07.2007 року є у позивача, що є самостійним доказом невиконання відповідачем зобов`язань та наявності боргу.

У запереченнях на відзив на апеляційну скаргу адвокат Паруль Ю. О., вказує, що твердження позивача про те, що ОСОБА_6 отримувала кошти за розпискою від 04.04.2007 р., а не за розпискою від 04.07.2007 р. не заслуговують на увагу, оскільки під час допиту судом першої інстанції ОСОБА_4 в якості свідка, остання повідомила про технічну помилку, й не заперечувала того факту, що діяла на підставі довіреності та передавала грошові кошти своєму сину. Водночас ОСОБА_4 не зобов`язала позивача повернути їй оригінали розписок, оскільки останній є її сином.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Паруль Ю. В. підтримала подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній, просила її задовольнити. Просила приєднати нові докази, а саме висновок експертів за результатами проведеної судово психологічної експертизи від 19.09.2024 року.

Колегією суддів клопотання залишено без задоволення у зв`язку із відсутністю виняткових підстав, визначених ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Представник відповідача - адвокат Лиштва Ю. В. проти апеляційної скарги заперечив, вважаючи її необґрунтованою, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 04.07.2007 року позивач ОСОБА_2 надав відповідачу ОСОБА_1 , а останній прийняв у борг, грошові кошти у розмірі 6000 (шість тисяч) доларів США, про що останнім власноруч було написано відповідну розписку, зі змістом якої було ознайомлено і дружину відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до умов, узгоджених у розписці, грошові кошти отримані у борг для придбання торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 й за користування ними відповідач зобов`язувався виплачувати щомісячно грошові кошти у розмірі 2,5% від отриманої суми у вигляді винагороди, до погашення заборгованості.

Також, як встановлено судом 23.10.2007 року відповідач ОСОБА_1 отримав у борг від позивача ОСОБА_2 1500 доларів США, про що 23.10.2007 року відповідачем було власноруч написано розписку за умовами якої він зобов`язувався виплачувати щомісячно грошові кошти у розмірі 2,5% від отриманої суми у вигляді винагороди, до погашення заборгованості.

Вищевикладені факти підтверджуються розписками написаними ОСОБА_1 , оригінали яких знаходять у матеріалах справи (т.1, файл між сторінками 77 та 78), та не заперечується відповідачем.

На розписці від 04.07.2007 року (зворотня сторона) наявний запис про повернення 28.12.2007 року позики у розмірі 1 000 доларів США.

25 жовтня 2018 року позивачем було направлено відповідачеві письмову вимогу про повернення боргу (а.с 13, т.1)

На час звернення із позовом (липень 2019 року) відповідач не повернув основної суми боргу та відсотків за користування коштами, заборгованість за обома розписками від 04.07.2007 року та від 23.10.2007 року складає 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, й оскільки наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано, дійшов висновку про доведеність й обґрунтованість позовних вимоги й, відповідно на явність підстав для стягнення заборгованості, що становить 331 103 (триста тридцять одна тисяча сто три) гривні з яких основний борг - 6 500 доларів США, що за курсом НБУ 26.81 станом на 15.04.2019 року становить 174 265 (сто сімдесят чотири тисячі двісті шістдесят п`ять ) гривень; та відсотки за користування коштами у розмірі 2,5 % щомісячно, що становить за 36 місяців (кількість днів прострочки по сплаті відсотків в межах строку позовної давності) 5 850 доларів США, й станом на 15.04.2019 року за офіційним курсом НБУ складає 156 838 (сто п`ятдесят шість тисяч вісімсот тридцять чотири) грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049).

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з ч.1ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Позивачем під час розгляду справи було доведено належними та достовірними доказами факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у договорі умовах. Оригінал розписки оглянутий судом у засіданні 09 лютого 2024 року та знаходиться в матеріалах справи (а. с. 77, т. 2).

Однак, відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, не повернув позикодавцю позичені у нього кошти.

Належних та достовірних доказів зворотного відповідачем надано не було.

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилом ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.ч.1,2,3 ст. 77 ЦПК України).

У постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У цій справі позивач просив про стягнення боргу за договором позики. Факт отримання коштів за договором позики підтверджується наявним у позичальника оригіналом розписки боржника.

Верховний Суд вказав, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 липня 2021 року в справі №22/31737/13 та від 06 жовтня 2021 року в справі №644/6982/16-ц.

Заключною стадією процесу доказування є дослідження та оцінка доказів судом. Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення. Вона провадиться в судовому засіданні з додержанням принципів усності, безпосередності та безперервності. Оцінка доказів завершує весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 369/6092/20 (провадження № 14-9цс23)).

Стороною відповідача не надано належних достовірних доказів про виконання грошового зобов`язання за борговими розписками від 04.07.2007 року та від 23.10.2007 року.

Посилання сторони відповідача на те, що борг повертався частинами протягом 2014-2017 років через представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 судом першої інстанції обґрунтовано відхилено як безпідставні, адже матеріали справи не містять беззаперечних доказів уповноваження позивачем ОСОБА_4 на прийняття виконання за вищевказаними борговими розписками, та, відповідно, повернення боржнику оригіналів розписок за наслідками належного виконання.

Глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. З урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення. Водночас, відповідно до ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Отже, сама по собі довіреність на представництво інтересів, розпорядження та управління майном (а.с 34-35, т.1), що містить право повіреної особи, ОСОБА_4 , на отримання майна, належного довірителю, не є доказом наявності у ОСОБА_4 повноважень кредитора у позикових відносинах із відповідачем, адже, довіреність не містить повноважень на прийняття виконання за борговими розписками від 04.07.2007 року та від 23.10.2007 року й на повернення оригіналів розписок боржнику ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, складені ОСОБА_4 розписки про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів не є належним доказами виконання останнім боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 за розписками від 04.07.2007 року та від 23.10.2007 року, оригінали яких боржнику не поверталися.

З огляду на наведене колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції щодо неналежності як доказу висновку експерта за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа №01-01/2020 від 20.01.2020 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному рішенні суду, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Паруль Юлії Олегівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 листопада 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик