Справа № 450/1770/20 Провадження № 4-с/450/15/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Скаржник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати неправомірною бездіяльність в.о. начальника Мостиського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бідак О.Є. та зобов`язати її зняти арешт з нерухомого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , і земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер :01:005:0009, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій розташований вказаний вище будинок.

Мотивував свої вимоги тим, що на виконанні в.о. начальника Мостиського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бідак О.Є. перебуває виконавче провадження № 63799885 з примусового виконання виконавчого листа № 450/1170/20, виданого 17 листопада 2020 року Пустомитівським районним судом Львівської області, про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн., які підлягають індексації, щомісячно, починаючи з 16 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. При зверненні до Мостиського ВДВС у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України для сплати заборгованості по аліментах та штрафу, йому повідомлено про те, що на все його нерухоме майно накладено арешт. Вказав, що ним сплачено заборгованість по аліментах та у відповідності до розрахунку заборгованості від 16 квітня 2024 року станом на вказане число заборгованість у нього відсутня. Листом в.о. начальника Мостиського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бідак О.Є. № 13154 від 27 травня 2024 року йому повідомлено, що у відповідності до п. 7 ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт на майно може бути знятий лише на підставі погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Зазначив, що згідно п. 19 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5), якщо у день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування заходів примусового виконання. Відтак, вважає, що за наявності арешту (обтяження) накладеного на його майно порушується право приватної власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. З огляду на вказане, просив вимоги скарги задовольнити.

В судове засідання 26 червня 2024 року сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились, однак ОСОБА_1 у поданій скарзі просив проводити розгляд такої у його відсутності. 24 червня 2024 року в.о. начальника Мостиського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бідак О.Є. подала клопотання, згідно мотивів якого просила розгляд скарги проводити без її участі.

Вивчивши матеріали скарги, долучені до неї документи, а також цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 вересня 2020 року по справі № 450/1770/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн., які підлягають індексації, щомісячно, починаючи з 16 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

З постанови про відкриття виконавчого провадження від 03 грудня 2020 року, винесеної державним виконавцем Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Лутчин М.І., на підставі виданого 17 листопада 2020 року Пустомитівським районним судом Львівської області виконавчого листа № 450/1770/20, відкрито виконавче провадження № 63799885 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по сплаті аліментів ВП № 63799885 від 16 квітня 2024 року, станом на 16 квітня 2024 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів.

З мотивів відповіді № 13154 в.о. начальника Мостиського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бідак О.Є. від 27 травня 2024 року, вбачається, що боржником ОСОБА_1 подано заяву від 17 травня 2024 року про зняття арешту з нерухомого майна.

Із вказаної відповіді також встановлено, що в.о. начальника Мостиського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бідак О.Є. повідомила про наявність підстав для зняття арешту з нерухомого майна лише на підставі погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Судові рішення, відповідно до ст. 124 Конституції України, є обов`язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено. своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 покликався на відсутність заборгованості зі сплати аліментів, що є підставою для зняття арешту з нерухомого майна, накладеного державним виконавцем Мостиського відділу державної виконавчої служби у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

Саме на боржнику лежить тягар доведення, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Сплата у певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 490/6309/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 646/7134/19, від 23 вересня 2022 року у справі № 554/1119/21.

Передумовою застосування пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, по-перше, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, по-друге, існування іншого способу забезпечення виконання рішення ніж звернення стягнення на майно боржника.

При цьому, скаржником не долучено до матеріалів скарги доказів на підтвердження його офіційного працевлаштування та можливість звернення стягнення на заробітну плату, тобто не доведено існування іншого способу забезпечення виконання рішення ніж звернення стягнення на майно боржника.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вказане суд приходить до висновку, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та відповідно до законодавства України.

В силу ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволені скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 223, 261, 447, 450, 451 ЦПК України, ст.ст. 1, 5, 13, 18, 59, 74 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

п о с т а н о в и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити дії відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення.

Суддя Мусієвський В.Є.