ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 760/3970/20

провадження № 61-11658св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Червинської М. Є.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року у складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 04 березня 2017 року між нею та відповідачем у присутності ОСОБА_3 укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 050 000,00 грн, що еквівалентно 150 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України станом на день подання позову, а він зобов`язався повернути кошти частинами до 04 березня 2018 року.

На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_2 видав їй боргову розписку від 04 березня 2017 року.

Позивач зазначала, що з метою виконання умов договору позики ОСОБА_2 повернув їй грошові кошти в сумі 208 000,00 грн.

Станом на 12 лютого 2020 року основна сума боргу ОСОБА_2 становить 3 472 768,20 грн.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 3 472 768,20 грн, інфляційні втрати в сумі 366 111,93 грн і три проценти річних у сумі 194 094,44 грн.

Надалі відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 16 вересня 2020 року ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 3 996 101,20 грн та неустойку в сумі 11 101 167,70 грн відповідно до пункту 2.12 договору позики.

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що 04 березня 2017 року ОСОБА_1 не передавала йому грошові кошти в сумі 4 050 000,00 грн.

Позивач за зустрічним позовом вказував, що 15 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_3 укладений договір позики, відповідно до умов якого він передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5 128 000,00 грн.

ОСОБА_3 , частково повертаючи йому суму боргу, ввів його в оману та запропонував оформити таке повернення не розпискою, а у спосіб надання йому позики ОСОБА_4 .

Така пропозиція обумовлена тим, що відносно ОСОБА_3 було відкрито декілька кримінальних проваджень щодо можливого вчинення ним шахрайських дій, зокрема неповернення позичених коштів. При цьому відомості про існування розписки щодо необхідності повернення ОСОБА_2 150 000,00 дол. США могли б погіршити становище ОСОБА_3 у кримінальних провадженнях.

Таким чином, зазначений договір позики від 04 березня 2017 року укладений з метою приховати інший правочин, а саме часткове виконання зобов`язань іншою особою ( ОСОБА_3 ) за договором позики від 15 квітня 2016 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір позики від 04 березня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_4 .

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, позов ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 3 472 768,20 грн, інфляційні втрати в сумі 366 111,93 грн, три проценти річних в сумі 194 094,44 грн, неустойку в сумі 500 000,00 грн та судовий збір у сумі 10 510,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики є доведеними. При цьому суд вважав, що існують підстави для застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання спірного договору позики недійсним, суд першої інстанції зробив висновок про недоведеність обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики вимогам законодавства, як і про несправедливість його умов. Доводи ОСОБА_2 про укладення фіктивного договору та неотримання коштів ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються змістом договору.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодився.

Під час апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 переважно вказував на порушення судом норм процесуального права під час розгляду справи, адже суд відмовив у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи. Проте такі твердження ОСОБА_2 суд відхилив.

Матеріали справи містять докази повідомлення ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи. Заява ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи була розглянута судом першої інстанції, проте у задоволенні такої заяви відмовлено в зв`язку із не підтвердженням відповідними доказами тих обставин, на які він посилався у заяві. Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що, зазначаючи про своє перебування поза межами України, ОСОБА_2 на підтвердження своїх тверджень надав до суду ксерокопію декількох сторінок паспорта з відміткою від прикордонного пункту. Ця відмітка не може вважатися належним доказом місця перебування особи і свідчить лише про факт перетинання кордону такою особою, але жодним чином не свідчить про відсутність зворотного перетину кордону, про що у паспорті особи може бути поставлений інший штамп на іншій сторінці цього документа.

Суд апеляційної інстанції вказав, що під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_2 було забезпечена можливість представити до матеріалів справи будь-які документи та в повній мірі обґрунтувати свою позицію. За таких умов суд констатував відсутність порушень прав відповідача за первісним позовом з цього приводу.

Не погодився апеляційний суд також з твердження ОСОБА_2 про те, що у зв`язку з неявкою позивача у судове засідання суд повинен був залишити позов без розгляду, оскільки: залишення позову без розгляду є правом, а не обов`язком суду; на адресу суду від позивача надходили заяви про розгляд справи без її участі, належність яких вона особисто підтвердила. Це унеможливлює залишення позову без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання.

Апеляційний суд вважав необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про відсутність оригіналу доказу, адже такий доказ оглядався судом під час розгляду справи. При цьому суд погодився з аргументами позивача стосовно того, що посилання відповідача на неналежність її підпису на позовній заяві є спробою затягування розгляду справи. Це питання вирішено під час розгляду справи, а позивач особисто підтвердила належність підпису на позовній заяві саме їй.

Договір позики між сторонами не був посвідчений нотаріально. Проте при вирішенні справи суд не ґрунтував своє рішення на факті нотаріального посвідчення договору, тому зазначення в оскаржуваному рішенні інформації про таке посвідчення є технічною помилкою, що не впливає на обґрунтованість рішення суду першої інстанції по суті спору.

На переконання апеляційного суду, не може бути прийняте судом і посилання апелянта на фіктивність та безпідставність оспорюваного договору, оскільки такі доводи не підтвердженні належними, допустимими та достатніми доказами. При цьому доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. Сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав є порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження своїх посилань щодо фіктивності та неналежності договору відповідачем фактично не було надано жодного належного доказу. Це питання було предметом ретельної оцінки у суді першої інстанції, з якою погодився й апеляційний суд.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки задоволено.

Виправлено описку в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, а саме: двадцять п`ятий абзац мотивувальної частини рішення викладено у такій редакції: « ОСОБА_2 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому.».

Суд першої інстанції вказав, що договір позики від 04 березня 2017 року, оригінал якого було оглянуто у судовому засіданні, не є нотаріально посвідченим. Разом з тим у мотивувальній частині рішення зазначено, що ОСОБА_2 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому, посвідчений нотаріально. За таких обставин суд зробив висновок, що зазначення у мотивувальній частині рішення про те, що договір позики від 04 березня 2017 року є нотаріально посвідченим є опискою, яка підлягає виправленню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій з урахуванням уточнення просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення первісного позову скасувати, первісний позов залишити без розгляду; рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції проігнорував повторну неявку позивача у судове засідання (судові засідання, які були призначені на 03 серпня 2022 року, 06 грудня 2022 року та 13 березня 2023 року) та безпідставно розглянув первісний позов по суті. При цьому позивач була належним чином повідомлена про судові засідання, а заяви позивача про розгляд справи без її участі (в трьох засідання на вказані дати) надсилались на електронну адресу суду, але не були підписані електронним підписом позивача (фактично це фотокопії). За таких обставин підстав вважати, що позивач подавала належні заяви (клопотання) про розгляд справи без її участі немає, тому фотокопії заяв підлягали поверненню, а первісний позов - залишенню без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача на підставі пункту 3 частини 1 статті 257 ЦПК України. Апеляційний суд на вказані порушення норм процесуального права належної уваги не звернув;

суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вказав, що відповідач за первісним позовом не прибув у судове засідання, призначене на 06 грудня 2022 року, у зв`язку із перебуванням за межами держави. При цьому він подав клопотання про відкладення розгляду справи. Факт перебування за кордоном суду підтверджений належними доказами, а саме копією закордонного паспорту з відміткою про виїзд за межі України, що додані до відповідного клопотання про відкладення розгляду справи. Проте причини неявки ОСОБА_2 у це судове засідання визнано неповажними. Судове засідання, призначене на 13 березня 2023 року, проведено без участі відповідача за первісним позовом, хоча він бажав брати участь у судовому засіданні та подав аналогічне клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого безпідставно відмовлено. Апеляційний суд помилково виходив з того, що відмітка у паспорті для виїзду за кордон не може вважатися належним доказом місця перебування особи і свідчить лише про факт перетинання кордону такою особою, але жодним чином не свідчить про відсутність зворотного перетину кордону, про що в паспорті особи може бути поставлений інший штамп на іншій сторінці паспорта. Проте суд не врахував, що відповідно до пункту 19 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» відмітка про перетинання державного кордону в паспортному документі проставляється на підставі особистого звернення громадянина до уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону, яка проводить перевірку документів. Тобто за загальним правилом відмітка про перетинання кордону в паспорті не ставиться. Це підтверджує також і повна копія закордонного паспорта ОСОБА_2 . При численних відмітках в`їзду в європейські країни з території України прикордонними органами цих держав, немає жодної відмітки Державної прикордонної служби України про в`їзд до України або виїзд. Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що відмітка у паспорті для виїзду за кордон не може вважатися належним доказом місця перебування особи є помилковим. Крім того, стосовно визнання судом неявки відповідача у засідання 03 серпня 2022 року першою неявкою, то у матеріалах справи відсутні докази його належного повідомлення про проведення судового засідання. Більше того, в матеріалах справи міститься повістка про виклик в судове засідання, що повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»;

письмові докази подаються в оригіналі або їх належним чином засвідчені копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. У клопотанні від 10 квітня 2021 року про витребування оригіналів доказів (оригінал договору позики та оригінал розписки) відповідач поставив під сумнів автентичність (відповідність копій оригіналам) поданих копій та просив суд витребувати оригінали договору позики та розписки. Долучені позивачем до позовної заяви копії доказів належним чином не засвідчені. Проте у судовому засіданні 13 березня 2023 року (як і в попередніх судових засіданнях під час розгляду справи по суті) суд не досліджував оригінали наданих позивачем письмових доказів, а саме договору позики та розписки, адже їх немає в матеріалах справи, а засідання проводилось без участі сторін. Крім того, у матеріалах справи немає завірених належним чином копій договору позики та розписки. Посилання апеляційного суду на те, що оригінал доказу оглядався судом в ході розгляду справи необґрунтовані, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що оригінали доказів оглядались судом;

відповідач за первісним позовом заявив клопотання про проведення експертизи підпису на позовній заяві та договорі позики з метою встановлення факту підписання цих документів особисто позивачем. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання, належним чином не мотивувавши відмову. Аналогічне клопотання заявлене у суді апеляційної інстанції (у тексті апеляційної скарги), яке не було розглянуто. Оскільки процесуальним законодавством, за загальним правилом, передбачено особисте звернення позивача до суду та власноручне підписання ним заяв по суті, то подання процесуальних заяв з використанням іншого аналога власноручного підпису (копіювання шляхом наслідування) не відповідає приписам ЦПК України та не може бути доказом волевиявлення особи на підписання відповідного документа;

у рішенні суду першої інстанції безпідставно вказано, що « ОСОБА_2 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому, посвідчений нотаріально». Відповідач за первісним позовом наголошував, що жодного нотаріально посвідченого договору позики з ОСОБА_1 він не укладав. Апеляційний суд безпідставно вважав посилання на нотаріально посвідчений договір технічною помилкою. У матеріалах справи міститься два докази (не завірені належним чином копії), на підставі яких суд ухвалив рішення, а саме: договір позики та розписка. Посилання суду першої інстанції на нотаріально посвідчений доказ не можна вважати технічною помилкою, адже цей доказ є ключовим у справі. Також матеріали справи не містять жодних доказів безпосереднього дослідження судом в судовому засіданні оригіналу нотаріально посвідченого договору позики;

суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам, які наведені позивачем за зустрічним позовом, не встановив обставини надання ОСОБА_2 позики ОСОБА_3 15 квітня 2016 року за відповідним договором, не з`ясував обставини щодо погашення заборгованості за цим договором. Жодних доказів погашення позики в матеріалах справи немає, що підтверджує позицію позивача за зустрічним позовом. Також на користь твердження позивача за зустрічним позовом про фіктивність договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчить і зміст відповіді на відзив.

У жовтні 2024 року від ОСОБА_2 до суду надійшли додаткові пояснення, в яких вказував про необхідність врахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 520/17947/18 щодо допустимості доказів.

Крім того, відповідач наголошує, що судді та адвокати, навіть якщо вони виступають позивачем або відповідачем у справі, є учасниками судового процесу від яких очікуються підвищені стандарти поведінки з огляду на здійснення ними діяльності в галузі права. Позивач ОСОБА_1 є адвокатом, а відомості про неї містяться в Єдиному реєстрі адвокатів України. Отже, як адвокат, усвідомлюючи процесуальні наслідки своїх дій та бездіяльності, ОСОБА_1 подала позовну заяву не підписану нею особисто; в якості доказів у справі надала не завірені належним чином копії документів; подавала заяви про розгляд справи за її відсутності шляхом направлення на електронну пошту суду без накладення кваліфіковано електронного підпису; ввела в суд оману, стверджуючи, що при «укладенні договору» ідентифікувала особу позичальника за паспортом, який було викрадено за декілька років до цього. Проте суди попередніх інстанцій вказані обставини проігнорували.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору або зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору відмовлено, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року звільнено ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 760/3970/20 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У грудні 2023 року справа № 760/3970/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2024 року справу № 760/3970/20 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року справу № 760/3970/20 повернуто відповідній колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 20 вересня 2023 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, які передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 216/3765/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц, від 08 липня 2021 року у справі № 916/3209/20; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 04 березня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 4 050 000,00 грн, що еквівалентно 150 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України станом на день підписання договору, а він зобов`язався повернути кошти частинами до 04 березня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_2 видав їй боргову розписку від 04 березня 2017 року.

15 липня 2017 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

На виконання умов договору позики ОСОБА_2 повернув 208 000,00 грн.

Станом на 12 лютого 2020 року основна сума боргу ОСОБА_2 становить 3 472 768,20 грн, проте на час подання позову відповідач за первісним позовом борг у повному обсязі не повернув.

Позиція Верховного Суду

Стосовно вимог за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Суди встановили, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір позики, який підписаний сторонами, кошти отримані позичальником. В оспорюваному договорі позики визначено основні істотні умови, які характерні для такого виду договорів, зокрема зазначено суму позики, його дату, строк надання коштів.

Згідно з пунктом 5.2 договору позики належним чином підписаний договір та розписка, передбачена пунктом 2.8 договору, є доказом передачі грошових коштів від позикодавця до позичальника.

На підтвердження факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 складена розписка від 04 березня 2017 року, копія якої наявна у матеріалах справи.

Відповідно до пункту 5.9 договору позики цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках на двох сторінках, які мають однакому юридичну силу, по одному для кожної із сторін.

ОСОБА_2 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому.

У зустрічному позові ОСОБА_2 посилався на договір позики від 15 квітня 2016 року, який укладений між ним та ОСОБА_3 зазначаючи, що цей договір замінює договір позики від 04 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 і ним.

Суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно був укладений договір позики від 15 квітня 2016 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5 128 000,00 грн.

Разом з цим договір позики від 15 квітня 2016 року немає жодного відношення до договору позики від 04 березня 2017 року. Ці договори укладені між різними особами, у різний час і суми позики за ними відрізняються. Отже, укладення одного договору позики не є підставою для визнання недійсним іншого, а саме договору позики від 04 березня 2017 року.

У статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суди не встановили обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики нормам законодавства та про несправедливість його умов, адже доводи ОСОБА_2 про укладення фіктивного договору та не отримання коштів ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються змістом договору.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 04 березня 2017 року.

Стосовно вимог за первісним позовом про стягнення заборгованості за договором позики

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей та зобов`язання їх повернути.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання грошових коштів позичальником у борг із зобов`язанням їх повернути та дату отримання коштів (див. постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, постанови Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на користь заборгованість у сумі 3 996 101,20 грн (сума заборгованості, що еквівалентна 142 210,00 дол. США), посилаючись на зміну курсу дол. США/гривня;

суди встановили, що відповідно до договору позики від 04 березня 2017 року ОСОБА_2 повинен повернути ОСОБА_1 4 050 000,00 грн, що станом на день подання позову за курсом Національного банку України еквівалентно 150 000,00 дол. США;

на виконання умов договору позики ОСОБА_2 повернув 208 000,00 грн, а сума боргу за договором становить 3 842 000,00 грн;

у пунктах 1.1, 1.2 договору позики передбачено, що розмір грошових коштів, що підлягає поверненню позикодавцю дорівнюватиме еквіваленту у гривні розміру грошових коштів, передбаченому цим пунктом у доларах США, що визначатиметься за середньозваженим комерційним курсом обміну гривні до долара США станом на день повернення грошових коштів. Валютою зобов`язання є національна валюта України - гривня.

враховуючи норми статті 1046 ЦК України щодо зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка визначена умовами договору, суди правильно вважали, що з ОСОБА_2 необхідно стягнути суму боргу в гривні без врахування збільшення курсу долара США.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про задоволення первісного позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором у сумі 3 472 768,20 грн.

Стосовно вимог за первісним позовом про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та неустойки

Згідно з статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 760/15679/15 (провадження № 61-504св19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що: «оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти».

У справі, що переглядається:

суди встановили, що 04 березня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передала ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 4 050 000,00 грн, що еквівалентно 150 000,00 дол. США за курсом Національного банку України станом на день підписання договору, а позичальник зобов`язався повернути кошти частинами до 04 березня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_2 видав боргову розписку від 04 березня 2017 року;

норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти;

оскільки предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, то вимоги за первісним позовом про стягнення інфляційних втрат у сумі 366 111,93 грн є необґрунтованими.

Таким чином, судові рішення в частині вимог за первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у сумі 366 111,93 грн слід скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.

У статті 625 ЦК України передбачено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

ОСОБА_1 , крім іншого, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь три проценти річних у сумі 194 094,44 грн.

Суди вважали, що розрахунок суми трьох відсотків річних, який надано суду, узгоджується з нормами закону. При цьому ОСОБА_2 доказів на спростування наданого ОСОБА_1 розрахунку до суду не подав.

Отже, суди зробили правильний висновок про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних у сумі 194 094,44 грн.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 2.12 договору позики визначено, що у разі порушення позичальником строків виплати позики, встановлених у пунктах 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.6 цього договору більше ніж на 5 (п`ять) робочих днів, позичальник сплачує на користь позикодавця неустойку у розмірі 0,3 (нуль цілих три десятих) % від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У заяві про збільшення позовних вимог від 16 вересня 2020 року ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку у сумі 11 101 167,70 грн.

Встановивши, що нарахована позивачем за первісним позовом неустойка за прострочене зобов`язання в сумі 11 101 167,70 грн значно перевищує розмір основного зобов`язання за договором позики (3 472 768,20 грн), суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав можливим застосування частини третьої статті 551 ЦК України та зменшення суми неустойки з 11 101 167,70 грн до 500 000,00 грн.

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що не витребувавши і не дослідивши оригінали договору позики від 04 березня 2017 року, який укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та розписки ОСОБА_2 від 04 березня 2017 року, суди дійшли передчасного висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Для забезпечення прав протилежної сторони на інформування про справу ЦПК України передбачає, що позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви (пункт 8 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Норми ЦПК України містять правила засвідчення та подачі письмових доказів (частини перша - шоста статті 95 ЦПК України). Відповідно до зазначеної статті письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Аналізуючи зміст цієї статті, слід дійти висновку, що: 1) письмові докази подаються в оригіналі або копіях; 2) копії поданих документів мають бути засвідчені у порядку, встановленому законодавством; 3) учасник справи, який подає письмові докази в копіях, зазначає про наявність у нього оригіналу такого документа і засвідчує копію такого доказу своїм підписом із зазначенням дати засвідчення копії; 4) якщо в учасника справи немає оригіналу, він подає наявну у нього копію письмового доказу і може заявити клопотання про витребування цього доказу у відповідного учасника справи; 5) за відсутності такого клопотання таке витребування може зробити суд з власної ініціативи. Зазначена норма не містить вимог щодо будь-якого засвідчення копій документів, оригіналів яких позивач не має, а загальне правило щодо подачі копій, засвідчених належним чином, слід тлумачити у контексті усієї зазначеної статті ЦПК України.

Таким чином, позивач разом з позовом повинен надати засвідчені власноручним підписом копії письмових доказів, оригінали яких у нього є; подати за наявності копії письмових доказів, яких у нього немає, зазначивши, в якого учасника такі докази можуть бути витребувані судом, або заявити клопотання про витребування таких доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21 (провадження № 14-97цс22)).

У статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої - третьої статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду з первісним позовом ОСОБА_1 надала копію договору позики від 04 березня 2017 року, який укладений між нею та ОСОБА_2 , та копію розписки ОСОБА_2 від 04 березня 2017 року, які не засвідчені належним чином (т.1, а. с. 4, 5);

відповідач за первісним позовом поставив під сумнів автентичність вказаних доказів (договору позики та розписки), тому заявив клопотання про витребування оригіналів доказів від 10 квітня 2020 року (т. 1, а. с. 49);

звукозапис засідання суду першої інстанції, яке відбулось 11 лютого 2021 року, свідчить, що суд першої інстанції оглядав оригінали договору позики від 04 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та розписки ОСОБА_2 від 04 березня 2017 року. Копії вказаних документів наявні у матеріалах справи;

в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказував на те, що позивач за первісним позовом не надала оригіналів договору позики та розписки до суду, а у матеріалах справи є лише незасвідчені копії. На переконання ОСОБА_2 , оскільки суд першої інстанції оригінали вказаних доказів не досліджував, то він не міг покласти такі докази в основу оскарженого рішення;

суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що доводи ОСОБА_2 про відсутність оригіналів доказів не можуть бути прийняті апеляційним судом, адже матеріали справи підтверджують те, що оригінали документів оглядались судом під час розгляду справи.

За таких обставин доводи ОСОБА_2 про те, що суди вирішили справу на підставі неналежних та недопустимих доказів є необґрунтованими.

Касаційний суд відхиляє доводи ОСОБА_2 про відсутність в позовній заяві підпису позивача.

Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (частина друга статті 175 ЦПК України).

У пункті 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Питання належності позивачу підпису на позовній заяві вирішувались під час розгляду справи судом першої інстанції, а позивач особисто підтвердила належність саме їй цього підпису.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилався на те, що у рішенні суду першої інстанції безпідставно зазначено, що « ОСОБА_2 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому, посвідчений нотаріально», адже жодного нотаріально посвідченого договору позики з ОСОБА_1 він не укладав. При цьому апеляційний суд необґрунтовано вважав посилання на нотаріально посвідчений договір технічною помилкою.

Відповідно до статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки задоволено. Виправлено описку в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, а саме: двадцять п`ятий абзац мотивувальної частини рішення викладено у такій редакції: « ОСОБА_2 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому.».

Суд першої інстанції вказав, що договір позики від 04 березня 2017 року, оригінал якого було оглянуто у судовому засіданні, не є нотаріально посвідченим. Разом з тим у мотивувальній частині рішення зазначено, що ОСОБА_2 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому, посвідчений нотаріально. За таких обставин суд зробив висновок, що зазначення у мотивувальній частині рішення про те, що договір позики від 04 березня 2017 року є нотаріально посвідченим є опискою, яка підлягає виправленню.

Таким чином, посилання відповідача за первісним позовом на вказані обставини неспроможні.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Отже, головною передумовою залишення позовної заяви без розгляду є неявка у судове засідання належним чином повідомленого позивача двічі поспіль, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Учасники справи мають право, зокрема подавати докази, подавати заяви та клопотання (пункти 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України).

Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника) (абзац 1 частини восьмої статті 43 ЦПК України в редакції, чинній на момент подання доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції).

Письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частини друга, четверта статті 183 ЦПК України).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 в судові засідання 03 серпня 2022 року, 06 грудня 2022 року та 13 березня 2023 року не з`явилась, хоча про дату, час та місце вказаних судових засідань була повідомлена судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи;

стосовно своєї неявки в указані судові засідання позивач подавала заяви щодо розгляду справи без її участі. Ці заяви фактично є фотокопіями, які не містять ні оригіналу підпису позивача, ні її електронного цифрового підпису;

суди вважали, що заяви ОСОБА_1 , які надані суду з порушенням порядку їх подання, у контексті вимог цивільного процесуального законодавства є належними та допустимими, а їх подання до суду засобами електронного зв`язку без електронного цифрового підпису є виправданим;

суди не врахували, що якщо заяви (клопотання) подаються до суду в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи. При цьому суди не надали оцінки заявам про розгляд справи без участі ОСОБА_1 , які подані нею на електронну пошту суду першої інстанції, на предмет їх допустимості. Подання до суду заяв без додержання вимог процесуального законодавства, зокрема частини восьмої статті 43 та частини першої або другої статті 183 ЦПК України має наслідком їх повернення заявнику без розгляду;

проте направлення позивачем за первісним позовом на електронну пошту суду фотокопій заяв про розгляд справи за її відсутності без накладення на них електронного цифрового підпису, з урахуванням частини другої статті 410 ЦПК України, не може бути безумовною підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій та залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, адже позивач за первісним позовом вживала заходів щодо повідомлення суду про можливість розгляду справи без її участі, а надалі особисто брала участь у судових засіданнях.

За таких обставин підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції через повторну неявку позивача за первісним позовом та подання нею на електронну пошту суду фотокопій заяв про розгляд справи за її відсутності без накладення на них електронного цифрового підпису, належність яких вона особисто підтвердила, немає.

Суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу (частина перша статті 240 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У матеріалах справи містяться докази повідомлення ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи. Заява ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи була розглянута судом першої інстанції, у її задоволенні відмовлено у зв`язку із не підтвердженням відповідними доказами тих обставин, на які він посилався.

Крім того, під час апеляційного перегляду справи суд забезпечив ОСОБА_2 можливість надати докази наявності підстав для відкладення розгляду справи, проте такі докази не надано. Тому суд першої інстанції обґрунтовано розглянув справу за відсутності відповідача за первісним позовом.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог за зустрічним позовом ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; судові рішення в частині вимог за первісним позовом про стягнення інфляційних втрат скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог; в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат у сумі 366 111,93 грн скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат у сумі 366 111,93 грн відмовити.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. М. Коротун

Є. В. Краснощоков

М. Є. Червинська