ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/563/23 Номер провадження 22-ц/814/1044/24Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т.О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря: Сальної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Людмила Володимирівна, про встановлення факту належності заповіту визнання права власності в порядку спадкування за заповітом

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_2 - адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт належності йому заповіту, складеного від імені ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_7. 1.11.2004 року та зареєстрований за реєстровим № 16; визнати за ним, як спадкоємцем за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:0192 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,11 га, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛП № 017414, виданого ім`я ОСОБА_5 на підставі Рішення 12-ї сесії 23 скликання Корсунівської сільської ради від 15.03.2001 року та зареєстрованого за № 366/14 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю; право власності на 1/2 частку житлового будинку ( літ. «А-1») з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня (літ. «Б»), сарай (літ «В»)., погріб (літ. «Г»), вбиральня (літ. «Д»), прибудова (літ. «б»), огорожа (№1), колодязь (№ 2), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати обґрунтованою постанову нотаріуса про відмову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у вчинення нотаріальної дії та усунути їх від спадщини.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його та відповідачів по справі мати - ОСОБА_4 , яка на день своєї смерті фактично проживала разом зі ним за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач є спадкоємцем за заповітом, посвідченим секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_7. 16.11.2004 року за реєстровим № 167, зареєстрований у Спадковому реєстрі 02.08.2006 року за № 40354132. Під час огляду нотаріусом в тексті вищевказаного заповіту були виявлені підчистки і виправлення в прізвищі заповідача, та в прізвищі кому заповідано, що не застережено підписом посадової особи, яка посвідчувала заповіт, та печаткою Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області. Крім того, не повністю вказане прізвище, ім`я, по батькові заповідача наявна розбіжність у прізвищі, заповідача та спадкоємця. Постановою нотаріуса від 01.03.2023 року № 28/02-31 йому було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії за вказаних підстав.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Людмила Володимирівна, про встановлення факту належності заповіту визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме - факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцю с. Вирішальне, Лохвицького району, Полтавської області, заповіту, складеного від імені ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_7. 16.11.2004 року та зареєстрований за реєстровим № 16.

Визнано за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:0192 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,11 га, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії III-ЛП № 017414, виданого ім`я ОСОБА_5 на підставі Рішення 12-ї сесії 23 скликання Корсунівської сільської ради від 15.03.2001 року та зареєстрованого за № 366/14 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю.

Визнано за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частку житлового будинку ( літ. «А-1») з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня (літ. «Б»), сарай (літ «В»)., погріб (літ. «Г»), вбиральня (літ. «Д»), прибудова (літ. «б»), огорожа (№1), колодязь (№ 2), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову - відмовлено.

З вказаним судовим рішенням не погодилася ОСОБА_3 та подала апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції в неповній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заповіт є недійсним так як складений у порушення вимог щодо його оформлення та посвідчення. В заповіті від 16.11.2004 року існують підчистки та виправлення які не застережені посадовою особою.

Вважає, що заповіт не відповідає волі заповідувача.

Зазначає, що вона та її сестра ОСОБА_6 є особами похилого віку, та мають обов`язкову частку у спадщині.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Акрітов Кіріак Костянтинович вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позов у відмовити.

Вказує, що судом не було враховано, що з вимогою про встановлення факту належності заповіту, позивач вправі звернутися лише у випадку якщо такий заповіт є недійсним.

Зазначає, що заповіт від 16.11.2004 року був зареєстрований в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ лише 02.08.2006 року.

Звертає увагу, що несвоєчасна реєстрація заповіту призводить до обгрунтованих сумнівів щодо його дійсності.

Вважає, заповіт від 16.11.2004 року нікчемним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 склала заповіт, який був посвідчений секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_7. 16.11.2004 року за реєстрований за № 167, зареєстрований у Спадковому реєстрі 02.08.2006 року за № 40354132, та яким остання заповідала все належне їй майно своєму синові ОСОБА_1 . Цей заповіт складено зі слів заповідача за допомогою технічних засобів о 08 годині 30 хвилин (а.с. 14). ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла (а.с. 13). Після смерті останньої відкрилася спадщина. ОСОБА_1 прийняв спадщину шляхом подачі до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л.В. Крім позивача, з заявами про прийняття спадщини за законом звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Проте, постановою нотаріуса від 01.03.2023 року № 28/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії у зв`язку з розбіжністю у написанні прізвищ заповідача та спадкоємців, наявними підчистками та виправленнями у заповіті, що не застережено підписом посадової особи, яка посвічувала заповіт та печаткою Виконавчого комітету, крім того, у заповіті повністю не вказане прізвище, ім`я та по батькові заповідача (а.с. 17-18).

Допитана у суді першої інстанції ОСОБА_7 , пояснила, що у 2004 році вона працювала секретарем Корсунівської сільської ради та посвідчувала заповіт ОСОБА_5 . Волевиявлення останньої під час складення заповіту під сумнів не ставилось, заповіт померла склала на користь свого сина. При виготовлені заповіту могли бути технічні помилки.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що при посвідченні заповіту в повній мірі були дотримані правила, передбачені ст.1247 ЦК України (загальні вимоги до форми заповіту); ст. 1251 ЦК України (посвідчення заповіту уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Як вбачається із заповіту від 16.11.2004 року, посвідченого посвідченим секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_7. 16.11.2004 року за реєстровим № 167, за змістом є чітким і не має подвійного розуміння. Суд першої інстанції вказав, що даний заповіт є зрозумілим, чітким. Прізвище спадкодавця зазначене: « ОСОБА_8 », прізвище спадкоємця: « ОСОБА_8 » але, на іншому боці заповіту прізвище спадкодавця зазначене: «Сирівля».

Таким чином, зазначені обставини свідчать про те, що помилка щодо букви у прізвищі не відноситься до того, що заповіт є нечітким та має подвійне розуміння.

Такого висновку дійшов суд першої інстанції та з яком погоджується апеляційний суд, виходячи з того, що тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно дост. 213 ЦК Україниу разі виникнення спору між спадкоємцями (ст. 1256ПК України), якого між спадкоємцями щодо спадкового майна немає.

Так, тлумачення заповіту це інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тобто, метою тлумачення заповіту є визначення дійсної волі заповідача в разі, коли зміст цього правочину є нечітким або допускає подвійне розуміння. Здійснюючи тлумачення заповіту, важливо з`ясувати не те, що хотів сказати заповідач, а те, що він сказав.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в ч. ч. 3, 4ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення і (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З цих підстав, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Разом з тим, за наявності у тексті заповіту очевидних помилок, що не впливають на розуміння його змісту, потреба у тлумаченні заповіту відсутня.

В постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 р., судова справа № 478/2164/18, провадження № 61-19541 св 19 здійснено висновок, що інтерпретація заповіту (тлумачення заповіту) судом відбувається лише за наявності спору між спадкоємцями з цього питання.

Ось чому судове тлумачення заповіту є спеціальним щодо тлумачення заповіту спадкоємцями та застосовується за наявності таких умов: суперечності, неточності змісту заповіту, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; неможливість оформлення спадщини в нотаріальному порядку; наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача.

Таким чином, відповідно до конструкції ст. 1256 ЦК України,суд здійснює тлумачення заповіту виключно за наявності спору між спадкоємцями щодо з`ясування дійсної волі заповідача. Тому сторонами по такій категорії цивільних справ виступатимуть спадкоємці, між якими виник спір.

З цих підстав, слід дійти висновку, що помилкове написання в заповіті імені, прізвища або по батькові спадкодавця не створює подвійного розуміння волі заповідача і не вимагає від суду здійснення інтелектуально-розумового процесу тлумачення змісту правочину.

Верховний Суд в своїй постанові від 3 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20 (провадження № 61-14225св21) здійснив висновок, що спірні правовідносини щодо встановлення факту, який має юридичне значення, регулюються гл. 6 розд.IV ЦПК України. Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Аналіз форми та змісту вчиненого заповіту, який був посвідчений секретарем Виконавчого комітету Корсунівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_7. 16.11.2004 року за реєстрований за № 167, зареєстрований у Спадковому реєстрі 02.08.2006 року за № 40354132, вказує на те, що посилання на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки із його тексту можливо встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його посвідчила, тощо.

Як визначив Верховний суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 березня 2018 року справа № 525/607/17 порушення загальних вимог щодо форми заповіту, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо.

Водночас, Верховний суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги принцип поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, суд прийшов до правильного висновку, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа (заповіту) необхідно позивачу для успадкування майна після смерті його матері, а законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту та ОСОБА_9 немає можливості іншим чином захистити свої права, реалізація яких залежить, виключно від доведення факту належності йому правовстановлюючого документа, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційних скарги про те, що заповіт є недійсним так як складений у порушення вимог щодо його оформлення та посвідчення є безпідставним та не приймаються апеляційним судом.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом суд виходив з того, що доказами підтверджено, що у ОСОБА_1 дійсно виникло право власності на спірне майно в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_4 , та прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду обгрунтовиним, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина до складу якої, в тому числі, входить: право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:004:0192 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,11 га, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛП № 017414, виданого ім`я ОСОБА_4 на підставі Рішення 12-ї сесії 23 скликання Корсунівської сільської ради від 15.03.2001 року та зареєстрованого за № 366/14 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю (а.с. 24); право власності на 1/2 частку житлового будинку ( літ. «А-1») з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня (літ. «Б»), сарай (літ «В»)., погріб (літ. «Г»), вбиральня (літ. «Д»), прибудова (літ. «б»), огорожа (№1), колодязь (№ 2), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 19.02.2019 року (а.с. 20-21) та відомості про право власності внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 22). Згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання, ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 17.11.1995 року (а.с. 19).

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України, передбачено що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Місцем відкриття спадщини відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно до частини 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

Виходячи з положень ч.ч. 1-2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах- уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Згідно частини 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що матеріали справи містять докази того, що позивач позбавлений можливості у нотаріальній конторі отримати свідоцтво про право на спадщину саме за цим заповітом.

Щодо позовної вимоги про визнання обґрунтованою відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій та усунення від спадщини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , слід зазначити наступне.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) вказано, що «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних цій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів, у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від спадкування.

В той же час, подати заяву про визнання спадкоємця негідним можна тільки після відкриття спадщини, оскільки до смерті спадкодавця особа не є спадкоємцем, отже, негідним його визнати не можна, слід також звернути увагу, що позивачами у даній категорії справ можуть бути лише особи, які можуть стати спадкоємцями у разі усунення негідного спадкоємця, тобто звертаються за захистом своїх інтересів.

Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови , якщо таке право на спадкування існує.

Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку.

З аналізу норм ст.1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування.

До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України).

До другої групи (ч.ч.3-5 ст.1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається.

Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачів від надання матері допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи і не спростовують законних висновків суду першої інстанції

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_2 - адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича - залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2023 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Т.В. Одринська

Судді: О.О. Панченко

В.П. Пікуль