ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 703/3196/17
Провадження № 22-ц/821/1203/24
категорія: 311020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Новікова О. М., Сіренка Ю. В.,

секретаря Матюхи В. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди в зв`язку з її невиплатою, у складі: головуючого судді Биченка І. Я.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Локомотивного депо ст. ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди в зв`язку з її невиплатою.

Позов мотивував тим, що він з 06.05.2015 працював на посаді муляра 3 розряду у господарсько-побутовому цеху «Локомотивного депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

24 травня 2017 року його було звільнено із займаної посади за угодою сторін.

Вважає, що з ним не було проведено розрахунку при звільненні у повному обсязі, а саме при звільненні йому не були виплачені допомога з тимчасової втрати працездатності, відпускні та кошти, виплата яких передбачена колективним договором.

Зазначає, що у період з 07.03.2017 по 21.04.2017 він перебував на лікуванні внаслідок одержання травми на виробництві, однак йому не були виплачені кошти по тимчасовій непрацездатності незважаючи на те, що листки непрацездатності були передані ним до бухгалтерії роботодавця.

Комісія по соціальному страхуванню локомотивного депо повідомлення про відмову у призначенні допомоги протягом встановленого 5 денного терміну йому не направляла і лише листом від 12.07.2017 проінформувала його про наявність протоколів засідання комісії, якими йому відмовлено у призначенні допомоги у зв`язку з тим, що травму він отримав, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Оскільки у лікарняних листках відсутні дані про його перебування в стані алкогольного сп`яніння, вважає що роботодавцем безпідставно не виплачена допомога по тимчасовій втраті працездатності.

Наслідком невиплати допомоги по тимчасовій втраті працездатності йому не було доплачено 1050,86 грн відпускних за робочий період з 2016-2017 років, у відпустці він перебував з 25.04.2017 по 23.05.2017.

Крім того, на день звільнення йому безпідставно не було виплачено допомогу на оздоровлення при виході у щорічну відпустку у розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу на суму 3477,18 грн, виплата якої передбачена колективним договором, затвердженим конференцією трудового колективу 28.01.2011.

Оскільки ним було отримано травму на виробництві, у зв`язку з якою він перебував на лікуванні, роботодавець зобов`язаний був також виплатити йому 10138,56 грн додаткових витрат на лікування за період перебування на лікарняному від 1 до 2 місяців у розмірі 1,5 щомісячного заробітку та 20% від 1,5 середньомісячного заробітку на кожного утриманця, що також передбачено колективним договором.

Вважає, що на час його звільнення до сплати йому належали кошти в сумі 22841,78 грн, проте відповідачем 04.08.2017 на його рахунок було перераховано 1024,58 грн, які не відповідають сумі заборгованості.

Просив визнати незаконним рішення комісії із соціального страхування про відмову у виплаті йому допомоги з тимчасової втрати працездатності; зобов`язати АТ «Українська залізниця» нарахувати йому тимчасову допомогу по втраті працездатності за період з 07.03.2017 по 12.03.2017 та подати до Одеської міжрайонної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок з нарахованими сумами матеріальної допомоги з тимчасової втрати працездатності за період з 13.03.2017 по 21.04.2017; стягнути з відповідача 22841,78 грн заборгованості із заробітної плати, 22615,84 грн середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку за період з 25.05.2017 по 18.10.2017 та 10000 грн моральної шкоди.

Збільшивши позовні вимоги в частині заявлених матеріальних вимог, остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 43754,19 грн, розрахованої з урахуванням індексу споживчих цін, а також 465614,82 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 25.05.2017 по 28.02.2023 з урахуванням індексу споживчих цін та 50000 грн моральної шкоди, завданої внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати. Позивач також уточнив п. 4 позовних вимог та просив зобов`язати відповідача подати до правонаступника відповідної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок з нарахованими сумами матеріальної допомоги з тимчасової непрацездатності за період з 13.03.2017 по 21.04.2017.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 травня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення комісії із соціального страхування РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» (Локомотивне депо ім. Т. Шевченка) в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті допомоги по тимчасовій втраті працездатності за листакми непрацездатності серій АДЗ № 389540, АДЗ № 322495 та АДЗ № 461051.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 6324,96 грн допомоги по тимчасовій втраті працездатності, 4078,37 грн компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну виплати допомоги по тимчасовій втраті працездатності, 262,17 грн відпускних, 136,08 грн компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну виплати відпускних, 7234,50 грн одноразової допомоги на додаткові витрати на лікування, 4501,77 грн компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну виплати одноразової допомоги на додаткові витрати на лікування та 10000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 32537,85 грн, із якої підлягають вирахуванню всі обов`язкові податки, збори та інші платежі.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 4000 грн моральної шкоди та 41,80 грн понесених ним витрат по сплаті судового збору, а всього 4041,80 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач по закінченню лікування надав роботодавцю листки непрацездатності, однак підзвітна відповідачу й утворена ним комісія із соціального страхування прийняла рішенням про відмову у виплаті позивачу допомоги по тимчасовій втраті працездатності, яка не ґрунтується на вимогах закону.

Тому суд дійшов висновку, що обов`язок відшкодувати ОСОБА_1 суму заборгованості з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності серії АДЗ № 389540, серії АДЗ № 322495 та серії АДЗ № 461051 слід покласти саме на відповідача із нарахуванням 4078,37 грн компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати.

Щодо відпускних, то судом зазначено, що внаслідок неврахування допомоги по тимчасовій втраті працездатності ОСОБА_1 не було доплачено відпускні на загальну суму 262,17 грн. Втрати позивача у зв`язку з несвоєчасною виплатою відпускних суд вирішив компенсувати шляхом нарахування 136,08 грн як компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати.

Щодо стягнення допомоги, передбаченої колективним договором судом зазначено, що оскільки нещасний випадок, що мав місце 07 березня 2017 року та в результаті якого ОСОБА_1 отримав травму, у зв`язку з чим перебував на лікуванні, визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, відповідач на підставі п. 5.11 колективного договору зобов`язаний був виплатити одноразову допомогу на додаткові витрати на лікування у розмірі 1,5 щомісячного заробітку, а саме: з червня 2017 року по 28 лютого 2023 року заборгованість з виплати одноразової допомоги на додаткові витрати на лікування складає 11736,27 грн, з яких 7234,50 грн допомога, 4501,77 грн компенсація за несвоєчасно виплачений дохід.

Водночас, суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача одноразової допомоги на оздоровлення, як визначено п. 4.16 колективного договору, оскільки згідно з цим пунктом працівникам, які допустили прогул, крадіжку, появу на робочому місці в нетверезому стані, одноразова допомога на оздоровлення при наданні чергової відпустки не надається.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд першої інстанції визначивши його за період з 25 травня 2017 року по 28 лютого 2023 року у розмірі 347497,15 грн (1441 днів х 241,15 грн), дійшов висновку, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тому зменшив його розмір до 10000 грн.

Крім того, суд врахувавши конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану вважав, що справедливою сумою моральної шкоди є 4000,00 грн.

Щодо вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій втраті працездатності, а також про зобов`язання падати до Фонду заяву-розрахунок з нарахованими сумами матеріальної допомоги з тимчасової непрацездатності, то суд дійшов висновку, що у їх задоволенні також слід відмовити, оскільки одночасне задоволення цих вимог з вимогами про стягнення вказаної допомоги з відповідача є суперечливими за змістом та призведе до подвійного стягнення однієї і тієї ж допомоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 12 червня 2024 року, ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним та необгрунтованим, просив скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 травня 2024 року в частині стягнення із АТ «Українська залізниця» на його користь компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням терміну виплати допомоги по тимчасовій втраті працездатності, відпускних, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням терміну виплати відпускних, одноразової допомоги на додаткові витрати на лікування, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням терміну виплати одноразової допомоги на додаткові витрати на лікування та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також в частині щодо моральної шкоди.

Ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги в цих частинах у повному обсязі, визначивши загальну суму без утримання з нього податків та обов`язкових платежів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не погоджується із рішенням суду в частині щодо стягнення на його користь виплат із заборгованості по заробітній платі, а також виплати середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку, стягнення моральної шкоди.

Вважає, що висновок суду про те, що 10000 грн середнього заробітку не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було передбачити, є необгрунтованим. Суд не навів розрахунку його втрат, не досліджував такі втрати та не вказав на орієнтир, який слугував для нього при визначенні такої суми.

Зазначає, що відповідач заяв про зменшення сум, належних до виплати позивачу не подавав, доказів щодо рівнів заробітної плати та можливості впливу належної йому виплати на третіх осіб не надав.

Вважає, що суд не врахував, що з позовною заявою він звернувся до суду ще 23.10.2017 і не збільшував штучно розмір належних йому коштів шляхом затягування терміну на звернення до суду. При цьому, станом на час звернення із позовною заявою до суду розмір повної вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати становив лише 22841,78 грн, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складав 22615,84 грн.

Крім того, суд не врахував, що відповідач не здійснював виплаті внаслідок умисних дій, пов`язаних із приховуванням факту отримання ним виробничої травми, а також щодо мінімалізації належних йому до сплати виплат.

Не погоджується із висновком суду щодо відмови у виплати платежів за колективним трудовим договором, адже наказ про оголошення догани він не оскаржував, оскільки вважає, що він стосується іншої особи у зв`язку з неправильним написанням по батькові.

Щодо морадьної шкоди, то вважає, що суд підійшов до цього птання формально та не врахував, що факт не виплати йому коштів мав умисний характер.

16 липня 2024 року надійшов відзив АТ «Українська залізниця» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому просит суд поновити строк на подання відзиву.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13.05.2024 залишити без змін.

Зазаначає, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження отримано 09.07.2024, проте копію апеляційної скарги відповідач отримав 12.07.2024.

Зазначає, що з аргументами викладеними в апеляційній скарзі, не погоджується, оскільки твердження позивача щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необгрунтованими, тому рішення щодо стягнення 10000 грн середнього заробітку є правильним.

Щодо моральної шкоди зазначає, що судом справедливо визначено її у розмірі 4000 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_1 06.05.2015 був прийнятий муляром 3 розряду в господарсько-побутовий цех (цех № 13) в порядку переведення з Шевченківського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 5 Одеської залізниці. 24.05.2017 його було звільнено згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 14-16).

07 березня 2017 року о 13 годині 35 хвилин у виробничому підрозділі «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» служби локомотивного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» стався нещасний випадок, в результаті якого ОСОБА_1 отримав політравму лівої кисті .

Згідно з медичною картою стаціонарного хворого № 1456 в цей же день о 14:45 ОСОБА_1 був госпіталізований до Смілянської міської лікарні з діагнозом: політравма лівої кисті, травматична ампутація 3,4 пп на рівні основних ф. 2 п. на рівні н. фаланги, скальповані рани 5 п., алкогольне сп`яніння. В медичній картці міститься інформація про те, що у ОСОБА_1 взято кров на визначення вмісту алкоголю (т. 1 а. с. 108-111).

Як вбачається із записів лікаря ОСОБА_2 у ОСОБА_1 було встановлено наступний епідеміологічний анамнез: клінічні ознаки алкогольного сп`яніння: гіперемія обличчя, очі блистять, запах алкоголю з рота. Вживання алкоголю не заперечує. Взято кров на алкоголь.

В цей же день ОСОБА_1 було прооперовано та призначено йому відповідне лікування, що підтверджується епікризом № 1456 (т. 1 а. с. 111).

З оглянутої копії Журналу реєстрації прийому біопроб, що надходять з районів, лікувальних і інших закладів, встановлено, що відповідно до запису № 413 на лабораторне дослідження 10.03.2017 доставлено кров ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 105).

Відповідачем було направлено запит до КЗ «ЧОНД» про надання документів щодо проведеного аналізу на вміст алкоголю в крові позивача.

Відповідно до отриманого акту № 288 хіміко-токсикологічних досліджень згідно направлення лікаря Смілянської міської лікарні Озірського О. М. від 07.03.2017 методом газо-ріддиної хроматографії було проведено дослідження крові і сечі ОСОБА_1 з метою визначення алкоголю. В результаті дослідження було виявлено в крові позивача 1,03 проміле алкоголю (т. 1 а. с. 104).

За записом у Журналі реєстрації аналізів і їх результатів на вміст наркотичних і запаморочувальних речовин за № 288 також встановлено, що в крові позивача міститься алкоголь в розмірі 1,03 проміле. Дослідження проводилось 13 березня 2017 року за направленням лікаря Озірського Смілянської міської лікарні, дата забору 07.03.2017, дата надходження 10.03.2017 (т. 1 а. с. 106-107).

24 березня 2017 року ОСОБА_1 було видано листок непрацездатності серії АДЗ № 389540 про те, що він з 07.03.2017 по 24.03.2017 перебував на стаціонарному лікуванні в Смілянській міській лікарні. Причиною непрацездатності зазначено нещасний випадок на виробництві та його наслідки. У ньому також міститься відмітка «Алкогольне сп`яніння», а також посилання на те, що позивач продовжує хворіти, у зв`язку з чим видано новий листок непрацездатності № 322495 (т. 1 а. с. 49).

24 березня 2017 року ОСОБА_1 було видано листок непрацездатності серії АДЗ № 322495 про те, що він з 24.03.2017 по 03.04.2017 включно перебував на амбулаторному лікуванні. Причиною непрацездатності зазначено нещасний випадок на виробництві та його наслідки (т. 1 а. с. 50).

06 квітня 2017 року ОСОБА_1 було видано листок непрацездатності серії АДЗ № 461051 про те, що він з 04.04.2017 по 21.04.2017 перебував на амбулаторному лікуванні. Причиною непрацездатності зазначено нещасний випадок на виробництві та його наслідки. У ньому також міститься відмітка «Алкогольне сп`яніння», а також посилання на те, що позивач має приступити до роботи з 22 квітня 2017 року (т. 1 а. с. 51).

Протоколом № 30 комісії з соціального страхування РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (Локомотивне депо ім. Т. Шевченка) від 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності АДЗ № 389540 кількістю 18 днів та АДЗ № 322495 кількістю 10 днів з причин алкогольного сп`яніння (т. 1 а. с. 188-189).

Протоколом № 31 комісії з соціального страхування РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (Локомотивне депо ім. Т. Шевченка) від 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності за листком непрацездатності АДЗ № 461051 кількістю 18 днів з причин алкогольного сп`яніння (т. 1 а. с. 190).

Наказом начальника депо ОСОБА_3 № 157-ОС від 24.05.2017 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (т. 1 а. с. 14-16).

За фактом розслідування вказаного нещасного випадку на виробництві в.о. начальника регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» Єрьоміним В. В. 23 березня 2017 року було затверджено акт проведення розслідування нещасного випадку від цієї ж дати, яким нещасний випадок з муляром ОСОБА_1 , який працює у ВП «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» комісією відповідно до п. 16, абзацу 4 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011 № 1232, визнано таким, що не пов`язаний з виробництвом. Складено акт за формою Н-5. Причинами настання нещасного випадку зазначено: психофізіологічні причини алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого (т. 1 а. с. 17-20, 214-220).

Не погодившись з актом від 23 березня 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держпраці у Київській області зі скаргою на дії комісії, в якій просив визнати нещасний випадок, який трапився з ним 07.03.2017 таким, що пов`язаний з виробництвом та зобов`язати роботодавця скласти відповідні акти (т. 1 а. с. 148-153).

15 червня 2017 року ГУ Держпраці в Київській області видало припис за № 5.6/216/10, яким директору регіональної філії «Одеська залізниця» запропоновано повторно провести розслідування нещасного випадку, визнати чи не визнати нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом, скласти акт за формою Н-5 (коли нещасний випадок пов`язаний з виробництвом), затвердити (переглянути) акт за формою Н-1, встановити причини нещасного випадку, розробити план заходів щодо запобігання подібним нещасним випадкам (т. 1 а. с. 154-155).

На виконання вказаного припису регіональною філією «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видано наказ від 21 червня 2017 року № 173-н/од про створення комісії з повторного розслідування нещасного випадку.

17 липня 2017 року в.о. начальника регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_4 затвердив акт від 13 липня 2017 року повторного розслідування вказаного нещасного випадку, яким нещасний випадок з муляром ОСОБА_1 , який працює у ВП «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» комісією відповідно до п. 16, абз. 4 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011 № 1232, визнано таким, що не пов`язаний з виробництвом. Складено акт за формою Н-5. Причинами настання нещасного випадку зазначено: психофізіологічні причини алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого (т. 1 а. с. 234-242, т. 2 а.с. 52-54).

Не погодившись з вказаним актом, ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ Держпраці у Київській області зі зверненням, у якому висловив свою незгоду з висновками розслідування нещасного випадку, що стався з ним 07.03.2017 о 13:35.

07 грудня 2017 року в.о. начальника регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» Єрьомін В. В. затвердив акт від 04 грудня 2017 року повторного розслідування вказаного нещасного випадку, яким нещасний випадок з муляром ОСОБА_1 , який працював у ВП «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» комісією відповідно до п. 16, абз. 4 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011 № 1232, визнано таким, що не пов`язаний з виробництвом. Складено акт за формою Н-5. Причинами настання нещасного випадку зазначено: психофізіологічні причини алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого (т. 2 а.с. 55-57).

Непогоджуючись із вказаним актом ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ПАТ «Укрзалізниця», в якому просив визнати факт одержання ним травми на робочому місці 7 березня 2017 року таким, що пов`язаний з виробництвом, визнати незаконним та скасувати акт форми Н-5 від 04 грудня 2017 року, зобов`язати роботодавця скласти акт форми Н-1 та форми Н-5, стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 1016,76 грн та 300000 грн моральної шкоди.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області по справі №703/3207/17 від 31 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено повністю.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2021 року рішення суду першої інстанції від 31 березня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішенням, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» задоволено частково, визнано незаконним та скасовано акт форми Н-5 від 04 грудня 2017 року повторного розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 2 а. с. 146-152).

Вказана постанова Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2021 року була скасована постановою Верховного Суду.

За результатами розгляду справи № 703/3207/17 Черкаським апеляційним судом 20 вересня 2022 року прийняте нове рішення, яким встановлено факт одержання ОСОБА_1 травми на робочому місці у виробничому підрозділі Локомотивного депо ім. Т. Шевченка регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 07 березня 2017 року таким, що пов`язаний з виробництвом, зобов`язано акціонерне товариство «Українська залізниця» скласти акти за формою Н-5 та Н-1 за фактом одержання ним травми 07 березня 2017 року. Крім того, стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000 грн, в задоволенні позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди відмовлено (т. 2 а. с. 153-168).

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2023 року постанову Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн залишено без змін. В іншій частині постанова Черкаського апеляційного суду не оскаржувалась (т. 2 а.с. 170-193).

На виконання вказаної постанови апеляційного суду, 13 жовтня 2022 року директор регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» Нікулін С. С. затвердив акт від 07 жовтня 2022 року розслідування нещасного випадку, що стався 07 березня 2017 року о 13 год 35 хв в виробничому підрозділі служби локомотивного господарства «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», яким нещасний випадок, який стався 07 березня 2017 року о 13 годині 35 хвилин у столярному відділенні господарсько-побутового цеха виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» з муляром ОСОБА_1 визнається пов`язаним з виробництвом відповідно підпункту 1 пункту 15 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою КМУ від 30.11.2011 № 1232. Складено акт за формою Н-1/П, який підлягає обліку на підприємстві. Причинами настання нещасного випадку зазначено: основна психофізіологічна алкогольне сп`яніння, особиста необережність потерпілого (т. 2 а.с. 207-215).

Згідно з наданим ОСОБА_1 розрахунком від 02.10.2023 загальна сума лікарняних по трьох листках непрацездатності, яка підлягає стягненню з відповідача, з урахуванням підвищення заробітної плати на 25% у березні 2017 року, становить 7817,70 грн, а з урахуванням індексу інфляції з березня по червень 8175,18 грн (т. 2 а.с. 236-237).

Віцдповідно до наданого АТ «Українська залізниця» розрахунку лікарняних по листкам непрацездатності позивача, загальна сума невиплаченої допомоги по тимчасовій втраті працездатності по трьох листках непрацездатності становить 6324,96 грн (т. 2 а.с.43-44).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його адвоката Сухомудренка Б. В., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 22, 23 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

За вимогами п. 2 ч. 5 ст. 15 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавець несе відповідальність, зокрема, за шкоду, заподіяну застрахованим особам або Фонду внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язків, визначених цим Законом.

Застрахована особа має право, зокрема, на оскарження дії страховика, страхувальника-роботодавця щодо надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг; судовий захист своїх прав (п. 8, п. 9 ч. 1 ст. 16 Закону). При цьому застрахована особа несе відповідальність згідно із законом тільки за незаконне одержання з її вини (підроблення, виправлення в документах, подання недостовірних відомостей тощо) матеріального забезпечення та соціальних послуг за соціальним страхуванням (частина третя зазначеної статті).

Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року по справі №552/16890/23.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 07 березня 2017 року по 21 квітня 2017 року включно перебував на лікуванні внаслідок травми, підтвердженням чого є відповідні листки непрацездатності.

Відмовляючи у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності комісія із соціального страхування Локомотивного депо ст. ім. Т. Шевченка РФ «Одеська залізниця ПАТ «Українська залізниця» посилалась на те, що ОСОБА_1 на час отримання травми перебував у стані алкогольного сп`яніння та керувалась п. 5 ст. 23 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким було визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності не надається у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням.

Разом з тим, нещасний випадок, що мав місце 07 березня 2017 року з ОСОБА_1 , визнано таким, що пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом за формою Н1/П.

Порядок та підстави виплати допомоги по тимчасовій втраті працездатності внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання врегульовані розд. V ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

У ст. 45 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», наведено виключний перелік подій, які є підставою для відмови Фонду у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, а саме: 1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку; 2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок; 3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку. Крім того, Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

Тобто перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння під час отримання травми, яка пов`язана із з виробництвом, не є підставою для відмови у страхових виплатах і наданні соціальних послуг.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 по закінченню лікування надав роботодавцю листки непрацездатності, однак підзвітна відповідачу й утворена ним комісія із соціального страхування неправомірно прийняла рішення про відмову у виплаті позивачу допомоги по тимчасовій втраті працездатності, задовольнив вимогу позивача про визнання незаконним та скасування рішень комісії із соціального страхування про відмову у виплаті допомоги по тимчасовій втраті працездатності та зобов`язав відпоідача відшкодувати ОСОБА_1 заборгованість з оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності.

З вказаними висновками погодились як позивач, так і відповідач, який рішення суду першої інстанції не оскаржував, а у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити його без змін, проте ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не погодився із розміром оплати вказаних листків непрацездатності.

Розрахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності проводиться роботодавцем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого ПКМУ від 26 вересня 2001 року № 1266.

Для розрахунку допомоги з тимчасової непрацездатності (лікарняних) необхідно визначити розрахунковий період та його тривалість у календарних днях, а також розрахувати середню заробітну плату за розрахунковий період, за формулою: 3Псер = 3Прп: КДрп, де 3Прп - сума заробітної плати за розрахунковий період; КДрп - кількість календарних днів у розрахунковому періоді. Віднімати святково-неробочі дні чи вихідні у такому розрахунку не потрібно.

Так, розрахунковий період - це той проміжок часу, період, за який здійснюється розрахунок середньоденної заробітної плати для оплати допомоги з тимчасової непрацездатності. Як правило, для оплати допомоги з тимчасової непрацездатності розрахунковий період становить 12 календарних місяців. Однак, якщо до втрати працівником тимчасової непрацездатності працівником було відпрацьовано менше 12 місяців, то розрахунковий період складають всі повністю відпрацьовані календарні місяці, що передують місяцю хвороби.

Перевіряючи правильність визначення сум заборгованості АТ «Українська залізниця» перед ОСОБА_1 по лікарняним, апеляційним судом встановлено, що і позивач і відповідач по справі надавали свої розрахунки по заборгованості з виплати домоги по тимчасовій непрацездатності, де ОСОБА_1 нарахував 8175,18 грн, а АТ «Українська залізниця» - 6324,96 грн.

При цьому слід зазначити, що сторони брали однаковий розрахунковий період для її нарахування - з березня 2016 року по лютий 2017 року включно. Проте, відомості щодо кількості відпрацьованих днів та отриманої за цей період заробітної плати в розрахунках різні.

Так, ОСОБА_1 для обрахунку середньої заробітної плати виходив з наступного: заробітна плата за розрахунковий період 49622,71 грн, кількість відпрацьованих днів 365, підвищення заробітної плати на 25% у березні 2017 року.

На ряду з цим, відповідач зазначив інші відомості про кількість відпрацьованих днів 334, а загальний розмір заробітної плати 45923,44 грн.

Проте, враховуючи дані, що містяться у розрахункових листках заробітної плати ОСОБА_1 за з березня 2016 рік по лютий 2017 рік, які не оспорювались позивачем, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про взяття за основу саме розрахунку відповідача, оскільки він містить достовірні вихідні дані для обрахунку середнього заробітку позивача. Крім того, відсутні підстави для коригування розміру середнього заробітку на коефіцієнт підвищення тарифних ставок за відсутності доказів підвищення заробітної плати в АТ «Укрзалізниця» у березні 2017 року на 25 %.

Щодо індексації суми страхової виплати слід зазначити наступне.

Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення»).

Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст. 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення»).

Аналогічні положення містять Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Аналіз наведених даних дозволяє зробити висновок, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру у разі перевищення індексу інфляції більше ніж 103%.

На ряду з цим, ст. 1-3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пунктами 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КабінетуМіністрів Українивід 21 лютого 2001 року № 159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Отже, поняття індексації грошових доходів та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати є різними, адже проведення індексації не залежить від того, своєчасно чи несвоєчасно виплачений особі дохід, а компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати нараховується через несвоєчасну виплату. При цьому розрахунок суми компенсації проводиться виходячи із уже проіндексованого грошового доходу в частині, яку працівник повинен отримати на руки.

Збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути заборгованість з виплати тимчасової втрати працездатності з урахуванням індексу споживчих цін відповідно до п. 4 постанови КМУ від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати» починаючи з січня 2017 року по лютий 2023 року включно у загальному розмірі 15659,83 грн. Водночас вихідними даними для розрахунку вказаної виплати зазначена сума у розмірі 8175,18 грн, яку розраховував з березня по червень 2017 року.

Як вже було зазначено, матеріали справи не містять даних щодо підвищення окладу позивача, тому не можливо розрахувати індексацію суми допомоги по тимчасовій втраті працездатності.

Встановлено, що позивачу було відмовлено в призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності у другій половині квітня 2017 року, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення такої компенсації за період з травня 2017 року по 28 лютого 2023 року.

Перевіривши здійснений судом розрахунок такої компенсації у розмірі 4078,37 грн, апеляційний суд погоджується з ним.

Прийнявши за основу розрахунок відповідача, судом першої інстанції, враховуючи положення п. 7 постанови КМУ №100 від 08.02.1995 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, згідно з яким обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду, також вірно визначено, що внаслідок неврахування допомоги по тимчасовій втраті працездатності ОСОБА_1 , за період з травня 2017 року та по січень 2023 року, не було доплачено відпускні на загальну суму 262,17 грн та 136,08 грн втрат позивача у зв`язку з несвоєчасною виплатою відпускних.

Щодо стягнення допомоги, передбаченої колективним договором апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 4.16 колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом локомотивного депо ст. ім. Т. Шевченка на 2011-2015 роки, працівникам локомотивного депо ст. ім. Т. Шевченка по письмовій заяві надається протягом року одноразова допомога на оздоровлення, як правило при наданні чергової відпустки, в розмірі не менше 50% тарифної ставки або посадового окладу, встановлених на дату звернення за допомогою і у відповідності з Додатком № 2 даного колективного договору.

Крім того, п. 5.11 договору, при тимчасовій втраті працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або профзахворювання, виплачується потерпілому одноразова допомога на додаткові витрати на лікування в наступних розмірах: при тимчасовій непрацездатності від 1 до 2 місяців включно 1,5 щомісячного заробітку і 20% від 1,5 середньомісячного заробітку на кожного утриманця.

Середньомісячна заробітна плата визначається відповідно до постанови КМУ №100 від 08.02.1995 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 розділу IV Порядку № 100).

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

При визначенні середньоденної заробітної плати, судом враховано, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні у лютому 2017 року та отримував у зв`язку з цим допомогу по тимчасовій втраті працездатності, а у січні та лютому 2017 року матеріальну допомогу, тому середньоденна заробітна плата позивача становить: 7717,06/32 = 241,15 грн (7717,06 це сукупний розмір отриманої позивачем заробітної плати за 2 місяці, що передують події, а саме січень та лютий 2017 року, а 32 сумарна кількість робочих днів за два місяці, що передують звільненню), а середньомісячне число робочих днів становить 20 днів (40 робочих днів /2).

Враховуючи вищевикладене, середня місячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 4823 грн (241,15х20), а 1,5 становить 7234,50 грн.

Враховуючи індексацію за період з червня 2017 року по 28 лютого 2023 року, стягненню з відповідача підлягає 11736,27 грн, де 7234,50 грн допомога, а 4501,77 грн компенсація за несвоєчасно виплачений дохід, які підлягають стягненню із відповідача.

На ряду з цим, за відсутності доказів наявності утриманців у ОСОБА_1 в період його непрацездатності, відсутні підстави для стягнення 20% від 1,5 середньомісячного заробітку на кожного утриманця, що вірно зазначено судом першої інстанції.

Відмовляючи в стягненні із відповідача одноразової допомоги на оздоровлення згідно з п. 4.16 колективного договору, суд першої інстанції також дійшов вірного висновку про відсутність підстав для цього, враховуючи перебування ОСОБА_1 07.03.2017 на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується матеріалами справи та відсутністю заяви позивача про її нарахування, як того вимагає відповідний пункт колективного договору.

Доводи апеляційної скарги, що наказ про оголошення догани він не оскаржував, оскільки вважає, що він стосується іншої особи у зв`язку з неправильним написанням по батькові не спростовують висновку суду першої інстанції, адже підствою для відмови є сам факт появи на робочому місці в нетверезому стані, а не притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) визначено, що а разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до висновків, викладених в указаних постановах Верховного Суду у справах №№ 560/11489/22, 560/6960/23, 240/15141/22, 560/9586/22 та 560/831/23, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст ст. 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція ст. 117 КЗпП України набрала законної сили з 19.07.2022.

Отже, відповідно до ст. 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проаналізувавши положення ст. 117 КЗпП України та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові у справі №810/451/17 можна виокремити наступні умови, за дотримання яких на правовідносини розповсюджується дія ч. 2 ст. 117 КЗпП України, а саме: 1) наявність спору з роботодавцем (власником, уповноваженим ним органом) про суми, належні працівнику при звільненні; 2) вина роботодавця (власника, уповноваженого ним органу) у несвоєчасній виплаті належних працівникові сум при звільненні.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Так, з матеріалів справи встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з 24 травня 2017 року йому не нараховано та не виплачено усі належні до виплати суми, водночас, ці суми на момент звільнення ОСОБА_1 були спірними.

Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що у правовідносинах, що розглядаються у межах цієї справи, вбачається вина роботодавця у несвоєчасному розрахунку із працівником та спір про належні позивачу суми, які мали бути виплачені у день звільнення, тому висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є вірними.

Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшення його розміру, суд зазначає наступне.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 25 травня 2017 року по 28 лютого 2023 року, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Період з 25.05.2017 до 18.07.2022 (до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, до внесення у неї змін ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19.07.2022 до 28.02.2023 регулюється вже нині чинною редакцією ст. 117 КзПП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа № 360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23, від 23 травня 2024 року справа № 560/11616/23.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів ст. 117 КЗпП України, яка діяла до внесених змін ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, у редакції чинній до 19.07.2022, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого ст. 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

При цьому, у постанові від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст ч. 1 ст. 117 КЗпП України із набранням чинності ЗУ № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми ч. 1 ст. 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру.

Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022.

Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22, від 26 червня 2024 року у справі № 520/9192/22, від 29 серпня 2024 року справа № 200/3662/23.

Отже Верховний Суд у вказаних справах дійшов до висновку, що варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні і за період починаючи з 19.07.2022.

Розмір середньоденного заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2017 року по 28 лютого 2023 року, виходячи з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 складає 241,15 грн.

Враховуючи вищевикладене правове регулювання, що не в повній мірі враховане судом першої інстанціяї, апеляційний суд дійшов висновку, що розмір середньоденного заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2017 року по 28 лютого 2023 року складає: 1390 днів х 241,15 грн = 335198,5 грн.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, враховуючи співмірність розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та заявлених позивачем до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, періоду затримання, враховуючи, що позивач звільнився 24 травня 2017 року, до суду звернувся 23 жовтня 2017 року, а справу розглянуто 03 жовтня 2024 року і станом на час розгляду заборгованість виплаченою не була, апеляційний суд дійшов висновку про збільшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2017 року по 28 лютого 2023 року з 10000 грн до 30000 грн.

Зазначене зумовлює зміну рішення суду в частині визначеної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При вирішенні питання щодо стягнення моральної шкоди, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Зокрема, у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну шкоду).

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Отже, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачу, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з порушенням його прав із боку відповідача щодо тривалих розглядів справ, тривалої невиплати йому всіх розрахунків при звільненні та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає необхідним збільшити розмір моральної шкоди, який підлягає стягенню із відповідача на користь позивача з 4000 грн до 10000 грн.

Зазначене зумовлює зміну рішення суду в частині визначеної суми моральної шкоди.

На ряду з цим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій втраті працездатності, а також про зобов`язання падати до Фонду заяву-розрахунок з нарахованими сумами матеріальної допомоги з тимчасової непрацездатності, оскільки одночасне задоволення цих вимог з вимогами про стягнення вказаної допомоги з відповідача є суперечливими за змістом та призведе до подвійного стягнення однієї і тієї ж допомоги.

Крім того, судом вірно визначено, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, тому слід визначити суму, що підлягає стягненню з відповідача, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З наведених підстав, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, є необхідність стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 71,51 грн судового збору за подачу позову та 107,33 грн за подачу апеляційної скарги, а всього 178,84 грн, пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 травня 2024 року змінити в частині стягнення з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 10000 грн на 30000 грн та моральної шкоди з 4000 грн на 10000 грн.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 71,51 грн судового збору за подачу позову та 107,33 грн за подачу апеляції, а всього 178,84 грн.

В іншій частині рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков

Ю. В. Сіренко