провадження № 22-ц/824/1023/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , у якому просив:

стягнути з відповідачки на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми зобов`язання у загальному розмірі 521 369,51 грн та витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 грудня 2011 року між сторонами було укладено Договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №76.

Відповідно до п. 1 зазначеного Договору ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 2 077 400,00 грн, що за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього Договору (1 дол. США=7,99 грн.) еквівалентно 260 000,00 дол. США.

Згідно п. 5 Договору позики сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше ніж через 3 роки з моменту укладення цього Договору тобто до 19 грудня 2014 року (включно).

В забезпечення повернення грошових коштів за Договором позики між сторонами 19 грудня 2011 року було укладено Договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №78, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з 3 (трьох) жилих кімнат, загальною площею 135,90 кв.м., жилою площею 73,60 кв.м. та належить їй на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. за реєстровим №5078.

Однак, з моменту укладення Договору позики ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконує, жодних грошових коштів не було повернуто.

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 в якій просив в рахунок погашення заборгованості за Договором позики на загальну суму 6 808 993,56 (шість мільйонів вісімсот вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто три гривні п`ятдесят шість копійок), яка складається з: основного боргу 2 077 400,00 грн; процентів 2 239 571,23 грн; 3% річних за основним боргом 186 112,27 грн; 3% річних за процентами 97 819,65 (дев`яносто сім тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень шістдесят п`ять копійок); інфляційних нарахувань за основною сумою позики 1 687 406,83 грн; інфляційних нарахувань за процентами 520 683,58 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року у справі №752/26502/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задоволені. Наразі позивач не може надати суду вищезгадане рішення суду, яке набрало законної сили, оскільки воно оскаржене ОСОБА_5 .

З моменту подання позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки по дату звернення із цим позовом ОСОБА_4 не повернула грошових коштів за договором позики.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати на основну суму боргу до моменту пред`явлення позову 14 грудня 2017 року, та те, що ОСОБА_4 жодних коштів з 14 грудня 2017 року не повернула, позивач продовжує нести втрати від знецінення грошових коштів та від неможливості їх використання, а тому вважає за необхідне стягнути 3% річних та інфляційні втрати на основну суму боргу з 15 грудня 2017 року по 31 серпня 2020 року.

11 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідачки на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми зобов`язання з 15 грудня 2017 року по 30 вересня 2021 року у загальному розмірі 828 871,02 грн та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Гедьо Андрія Степановича, 23 березня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі представник підтримав доводи апелянта, викладені у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції та вказав на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, помилково послався на відсутність у ОСОБА_1 права на отримання грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України у зв`язку з наявністю нотаріальної заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., а також відсутністю ухваленого рішення по справі про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року у справі №752/26502/17 неодноразово переглядалося у апеляційній та касаційній інстанції.

Під час перегляду в касаційній інстанції судових рішень у справі №752/26502/17, ОСОБА_3 вперше за час розгляду справи зазначив, що ніби-то отримав від ОСОБА_1 нотаріально засвідчену заяву про повне виконання ОСОБА_3 умов договору від 19 грудня 2011 року, при тому, що ОСОБА_3 будучи учасником справи жодного разу з дати засвідчення цієї заяви не заявляв суду про її існування, причини з яких така заява не могла бути подана не надав, не надав докази, які підтверджують, що він вчинив всіх залежних від нього дій, спрямованих на отримання вказаного доказу.

Беручи до уваги недобросовісне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 процесуальними правами, яке полягало у постійному затягуванні розгляду справи, факт того, що заява про повернення ОСОБА_3 ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики №76 від 19 грудня 2011 року була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. діяльність якої припинена через смерть та документація якої до цих пір не передана до архіву Міністерства юстиції України, а також, що в дійсності ОСОБА_1 не отримав жодних грошових коштів та не ставив особистий підпис на такій заяві, справжність її беззаперечно була поставлена під сумнів.

30 листопада 2022 року в межах розгляду цивільної справи №752/26502/17 представником ОСОБА_1 в Київському апеляційному суді було заявлене клопотання про проведення комплексної судово-почеркознавчої, судово технічної експертизи та витребування доказів, а саме оригіналу заяви про поверненням ОСОБА_3 ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики №76 від 19 грудня 2011 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 15 лютого 2019 року та зареєстрованої в реєстрі за №191.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 лютого 2023 року витребувано у третьої особи ОСОБА_3 оригінал заяви про повернення ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_1 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за №191.

Через очевидну підробку заяви (оригінал якої пред`явив суду представник третьої особи) про ніби то повернення грошових ОСОБА_1 31 січня 2023 року, під час розгляду справи №752/17079/20, представником позивача, адвокатом Гедьо А.С. було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі 752/17079/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних на підставі п. 6. ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Суд першої інстанції відмовивши у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення розгляду справи надав перевагу доказу третьої особи, який є очевидно підробленим, не врахував, що звернення з аналогічними клопотаннями тим, які були задоволені у справі №752/26502/17 (про витребування оригіналу заяви про повернення суми позики, та призначення судової експертизи) вплинуть на час вчинення таких процесуальних дій, невиправдане понесення позивачем додаткових судових витрат чим порушив основоположні принципи цивільного судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду в суді апеляційної інстанції з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 липня 2023 року зупинено провадження у справі №752/17079/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних до закінчення перегляду в апеляційному порядку Київським апеляційним судом справи №752/26502/17.

28 червня 2024 року закінчено перегляд в апеляційному порядку Київським апеляційним судом справи №752/26502/17.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року поновлено провадження у справі №752/17079/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних та призначено справу до розгляду на 08 жовтня 2024 року об 11 год 00 хв.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Гедьо Андрій Степанович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції. Судові повістки направлені апеляційним судом на поштову адресу відповідача та третьої особи, повернулися на адресу апеляційного суду з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою", що в силу вимог ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням. Проте, з метою дотримання прав особи на участь у судовому засіданні, апеляційним судом було додатково направлено на телефонний номер відповідача, що міститься у матеріалах справи телефонограму з повідомленням про розгляд справи, яка була отримана особисто відповідачем ОСОБА_2 12 липня 2024 року о 15 год. 19 хв. Заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило, одже їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики №76, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 2 077 400,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на день підписання договору еквівалентно 260 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 3 договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 3% від зазначеної суми. За домовленістю сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється позичальником щомісяця до дня повернення позики.

Згідно п. 5 договору позики сторони домовились, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше ніж через три роки з моменту укладення цього договору, тобто до 19 грудня 2014 року (включно). Повернення позики підтверджується заявою позикодавця.

Відповідно до пункту 6 договору в разі прострочення позичальником виконання зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

19 грудня 2011 року, на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №78, відповідно до якого ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов`язання передала в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. за реєстровим №5078.

Згідно з п. 3.2.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його та/або вимагати від Іпотекодавця дострокового виконання зобов`язань, що випливають із договорів позики, за умови невиконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики.

Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію незалежно від настання строку виконання іпокекодавцем будь-яких зобов`язань за договором позики при виникненні підстав, вказаних у п. 3.2.3 договору.

Пунктом 4.2.1 договору іпотеки передбачено позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки застереження в цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Пунктом 4.2.2 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель вправі звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису або до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію.

Пунктом 1.11 договору іпотеки визначено, що цей договір укладено за згодою чоловіка іпотекодавця - ОСОБА_3 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2021 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року у справі №752/26502/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, та ухвалено нове рішення.

Позов задоволено частково: в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 19 грудня 2011 року в розмірі 4 067 659,99 грн., з яких неповернута сума позики - 2 077 400,00 грн., нараховані на позику до моменту пред`явлення позову (14 грудня 2017 року) 3% річних - 186 112,27 грн., інфляційні втрати на позику - 1 687 406,83 грн., проценти - 62 322,00 грн., інфляційні втрати на проценти - 48 835,52 грн. та нараховані 3 % річних - 5 583,37 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки від 19 грудня 2011 року і перебуває у власності іпотекодавця ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, вирішено питання судових витрат у справі.

Разом з тим, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року та постанову Верховного Суду від 30 вересня 2021 року скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд.

На підтвердження факту повного виконання зобов`язань за Договором позики №76 від 19 грудня 2011 року представником третьої особи було долучено до матеріалів справи нотаріальну копію заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М.

У нотаріальній заяві ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 не має жодних майнових претензій щодо виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами позовних вимог, оскільки судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за договором, який боржник належним чином не виконав, не ухвалено, а тому з урахуванням наявності нотаріальної заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., про те, що ОСОБА_1 не має жодних майнових претензій щодо виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним договором, суд вважав відсутнім у позивача права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Так, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18.

Таким чином, з ухваленням 26 червня 2020 року Голосіївським районним судом м. Києва рішення у справі №752/26502/17, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання боржником.

При цьому, для правовідносин, які виникли між сторонами судове рішення у справі №752/26502/17 має преюдиційне значення (стаття 82 ЦПК України)

Як зазначив КЦС у складі ВС у постанові від 13 травня 2019 року у справ №572/1507/16-ц обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

На переконання колегії суддів, вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанцій, вийшовши за межі позовних вимог, помилково вдався до оцінки нотаріальної заяви ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., про те, що ОСОБА_1 не має жодних майнових претензій щодо виконання зобов`язань ОСОБА_2 .

У даному випадку, наявність чи відсутність у ОСОБА_2 невиконаних зобов`язань перед ОСОБА_1 за договором від 19 грудня 2011 року є предметом розгляду саме судової справи №752/26502/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Дійсно, постановою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року та постанову Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі №752/26502/17 скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 місцевий суд, окрім іншого, зазначив, що судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за договором, який боржник належним чином не виконав, не ухвалено.

Однак, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Враховуючи взаємопов`язаність справ №752/26502/17 та №752/17079/20, місцевий суд не виконав процесуального обов`язку зупинити провадження у цій справі до ухвалення судового рішення у справі №752/26502/17, що обумовило неповноту судового розгляду та передчасність висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року у справі №752/26502/17 апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково. У рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 19 грудня 2011 року у розмірі 4 067 659 грн 99 коп., з яких неповернута сума позики - 2 077 400 грн, нараховані на позику 3 % річних - 186 112 грн 27 коп., інфляційні втрати на позику - 1 687 406 грн 83 коп., проценти - 62 322 грн, інфляційні втрати на проценти - 48 835 грн 52 коп. та нараховані 3 % річних - 5 583 грн 37 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки від 19 грудня 2011 року і перебуває у власності іпотекодавця ОСОБА_2 , шляхом проведення електронного аукціону за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На час розгляду цієї справи означене судове рішення набрало законної сили та не виконано відповідачем.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

ОСОБА_1 02 вересня 2020 року звернувся до суду першої інстанції з вимогою стягнути з ОСОБА_2 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми зобов`язання з 15 грудня 2017 року по 31 серпня 2020 року у загальному розмірі 521 369,51 грн.

У подальшому, 11 листопада 2021 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми зобов`язання вже за період з 15 грудня 2017 року по 30 вересня 2021 року у загальному розмірі 828 871,02 грн.

Проте, з матеріалів справи встановлено, що питання про прийняття до розгляду поданої 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 заяви про збільшення позовних вимог відповідно до норм ЦПК України, суд першої інстанції не вирішив і жодної процесуальної дії для розгляду такого клопотання не вчинив, а отже, позовні вимоги у збільшеному розмірі не могли бути предметом розгляду у суді першої інстанції.

З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд вирішує питання про обґрунтованість позову в межах первісно заявлених позовних вимог, щодо яких судом першої інстанції було вчинено відповідні процесуальні дії, а саме відкрито провадження у справі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Перевіряючи здійснений позивачем розрахунок заборгованості щодо нарахування інфляційної складової та 3% річних з 15 грудня 2017 року по 31 серпня 2020 року, колегія встановила його невідповідність заявленим вимогам, зокрема позивач не врахував інфляційну складову за серпень 2020 року, а тому колегія суддів здійснює перерахунок самостійно.

Інфляційне збільшення з 15 грудня 2017 року по 31 серпня 2020 року становить 347 983,53 грн = 2 077 400,00 x 1.16750916 - 2 077 400,00.

3% річних з 15 грудня 2017 року по 31 грудня 2019 року становить 127 546,67 грн = 2 077 400,00 x 3 % x 747 : 365 : 100, а 3% річних з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року становить 41 548,00 грн = 2 077 400,00 x 3 % x 244 : 366 : 100.

Всього 3% річних з 15 грудня 2017 року по 31 серпня 2020 року складають розмір 169 094,67 грн. Проте, враховуючи, що позивач самостійно визначив межі позовних вимог в цій частині у розмірі 168 525,50 грн., апеляційний суд позбавлений можливості вийти за ці межі і стягнути 3% річних у більшому розмірі.

Таким чином, до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми зобов`язання з 15 грудня 2017 року по 31 серпня 2020 року у загальному розмірі 516 509,03 грн. (347 983,53 + 168 525,50)

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково (99,24 %), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 5 174,18 грн, а за розгляд справи судом апеляційної інстанції 4 881,97 грн, всього 10 056,15 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) 3 % річних за період з 15 грудня 2017 року до 31 серпня 2020 року в розмірі 168 525,50 грн та інфляційні збитки за період з 15 грудня 2017 року до 31 серпня 2020 року у розмірі 347 983,53 грн, а всього 516 509,03 (п`ятсот шістнадцять тисяч п`ятсот дев`ять) гривень 03 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 5 174,18 грн та судовий збір за розгляд справи судом першої апеляційної у розмірі 4 881,97 грн, а всього 10 056 (десять тисяч п`ятдесят шість) гривень 15 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова