КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/5916/24
УХВАЛА

11.10.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого - судді Калініченко Л.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

09.10.2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , подана через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення майбутнього позову шляхом:

- накладення арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- накладення арешту на автомобіль марки «MITSUBISHI», модель «OUTLANDER», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В обґрунтування заяви, заявник посилається на те, що вона ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 22.04.2000 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси (справа 520/7961/19, провадження №2/520/3712/19) від 20 червня 2019 року.

За період перебування у шлюбу, у них народилось двоє спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, заявниця вказує, що за період перебування у шлюбі сторони придбали наступне спільне майно: квартира АДРЕСА_2 , та автомобіль марки «MITSUBISHI OUTLANDER», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем.

Заявниця вказує, що незважаючи на те, що шлюб між сторонами було розірвано вони разом зі своїми дітьми проживали у спільній квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, на теперішній час відповідач чинить перешкоди позивачці у проживанні нею за адресою реєстрації у спірній квартирі, чинить перешкоди у користуванні нею спільним автомобілем, у добровільному порядку вирішити питання про розподіл спільно набутого майна відмовляється та стверджує, що оскільки право власності на квартиру та автомобіль було зареєстровано на його ім`я, то саме він є єдиним власником квартири та автомобіля. Також відповідач повідомив позивачку, що він має намір продати квартиру та автомобіль, і тому вимагає щоб вона більше не проживала у спільній квартирі та шукала собі інше житло.

У зв`язку з чим, заявниця вказує, що вона вимушена звертатися до суду для захисту своїх прав з позовом про поділ спільного майна, підготовка якого потребує часу. Поряд з цим, заявниця вважає, що вказані дії відповідача спрямовані на відчуження зареєстрованого на його ім`я майно, яке заявниця вважає спільним сумісним майном, може ускладнити виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову. За наслідком чого, заявниця вважає, що захід забезпечення позову у виді накладення арешту на спірну квартиру та автомобіль є пов`язаним з предметом майбутнього позову, є адекватним та зможе захистити права позивачки.

Вказані обставини зумовили звернення заявниці до суду з даною заявою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу на підставі вказаної заяви розподілено судді Калініченко Л.В.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається зокрема до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Оглянувши матеріали справи, судом встановлено, що справа за вказаною заявою підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Подана заявником заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, підстави для повернення заяви відсутні.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.10.2024 року заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, прийнято до розгляду та ухвалено здійснити розгляд заяви невідкладно без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) здійснено висновок, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову уконкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.».

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має здійснити: 1) оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; 2) забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; 3) з`ясувати зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; 4) ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; 5) запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у зв`язку з вжиттям таких заходів.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Так, предметом майбутнього позову позивачки, як вказує остання, є поділ майна колишнього подружжя, яке заявниця вважає належним до спільного сумісного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_2 ; автомобіля марки «MITSUBISHI», модель «OUTLANDER», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У відповідності до наданих до суду документів: інформаційної довідки №395914341 від 20.09.2024 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , вбачається, що вищевказане майно зареєстроване за ОСОБА_3 .

Як вказує заявниця, шлюб між ними було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси (справа 520/7961/19, провадження №2/520/3712/19) від 20 червня 2019 року.

Будь-яких доказів на підтвердження викладених заявницею обставин, а саме що вона та її неповнолітні діти мешкали у вказаній квартирі АДРЕСА_2 , а також доказів на підтвердження зазначених обставин про те, що майбутній відповідач ОСОБА_3 чинить перешкоди їй ОСОБА_1 у проживанні нею за адресою реєстрації у спірній квартирі, чинить перешкоди у користуванні нею спільним автомобілем, у добровільному порядку вирішити питання про розподіл спільно набутого майна відмовляється, здійснює дії з продажу вищевказаного майна без згоди ОСОБА_1 , та має відповідну можливість, до заяви не надано.

Будь-яких доказів, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами, відповідачем здійснювались будь-які з невизнання прав ОСОБА_1 щодо прав на вищевказане майно чи доказів, що відповідачем здійснювались будь-які дії спрямовані на відчуження даного майна, до заяви не надано.

Отже, приймаючи вищевказане нормативне обґрунтування, ОСОБА_1 в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними доказами, як і не обґрунтовано, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду за майбутнім позивачем позовом.

Заява про забезпечення позву не містить об`єктивних обґрунтувань ризиків не виконання рішення суду, обставин, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду за наслідком розгляду майбутнього позову заявниці.

Зазначені обставини перешкоджають суду, з урахуванням прав і законних інтересів сторін, встановити співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку про необґрунтованість викладених ОСОБА_1 в обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим у задоволенні заяви слід відмовити.

Одночасно суд зазначає, що ст. 129 Конституції України гарантовано, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, процесуальні вимоги визначені Законом є рівними для усіх учасників судового процесу, а відтак зазначене не свідчить про занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог та в жодному разі не робить суд недоступним для заявника, оскільки в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню, а також заявник не обмежений права на повторне звернення до суду з цією заявою після усунення недоліків, що слугували для її повернення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.