ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2430/23Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/860/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

ОСОБА_1 , представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/2430/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені якого діє адвокат Вожакіна Тетяна Валеріївна на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року (постановлену суддею Позняк В.М., повне рішення складено 22 липня 2024 року) за заявою ОСОБА_1 про зміну способу виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд із первісним позовом про визначення місця проживання дитини неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним, його батьком.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 разом з нею, як його матір`ю.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_4 .

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У липні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції із заявою про зміну способу виконання судового рішення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року, яке набрало законної сили 08 лютого 2024 року, задоволено її зустрічний позов та визначено місце проживання малолітнього сина разом з нею, як його матір`ю.

Зазначала, що після набрання законної сили рішенням суду, їй було видано виконавчий лист щодо стягнення лише судового збору та листом повідомлено, що в іншій частині рішення примусово не виконується.

Оскільки у видачі виконавчого листа в частині визначення місця проживання дитини їй було відмовлено, вона направила на виконання до Оболонського відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції саме судове рішення, однак 06 травня 2024 року державним виконавцем був повернутий такий виконавчий документ їй без прийняття до виконання з посиланням на те, що рішення не передбачає застосування заходів його примусового виконання.

Вказувала, що двічі приїжджала до Києва з бажанням забрати сина, який постійно проживає з батьком. Так, 04 квітня 2024 року відбулася зустріч з сином - ОСОБА_3 за участю ОСОБА_2 та його матері, однак дитину він не повернув їй.

За таких обставин просила змінити спосіб виконання судового рішення шляхом відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в батька ОСОБА_2 та передати дитину їй.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року заяву ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено спосіб виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року у справі №607/2430/23 шляхом примусового відібрання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 , який проживає з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 , та передання дитини матері ОСОБА_4 .

Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання суддею і підлягала негайному виконанню.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та увалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про зміну способу виконання судового рішення.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що зі сторони матері була лише одна спроба відвідати сина, на його день народження, однак після вказаної зустрічі ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_5 , що забере його через тиждень, чим спричинила дитині психологічну травму, яка призвела до того, що малолітній ОСОБА_3 відмовляється ходити до школи, замкнувся в собі, має проблеми зі сном.

Звертає увагу, що заявлена вимога ОСОБА_4 про відібрання дитини в порядку виконання судового рішення повністю змінює суть рішення суду першої інстанції про визначення місця проживання дитини. Зазначає, що визначення місця проживання дитини та примусове відібрання дитини не є тотожними поняттями.

Скаржник також наголошує, що судом при вирішенні питання про відібрання дитини не було встановлено жодної обставини, яка могла б вказати на те, що для малолітнього ОСОБА_5 є небезпека для його життя, здоров`я та морального виховання при залишенні з батьком.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Вожакіна Т.В. підтримала вимоги апеляційної скарги, з мотивів викладених у ній.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник - адвокат Лялюга Л.В. проти доводів апеляційної скарги заперечили, просять залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1073,60 грн. сплаченого судового збору.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2024 року, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року.

На виконання вказаного судового рішення Тернопільським міськрайонним судом, за заявою ОСОБА_4 від 01 березня 2024 року, був виданий виконавчий лист лише про стягнення судового збору (а.с. 131-132, т.3) та роз`яснено, що виконання судового рішення в частині визначення місця проживання дитини відбувається виключно за рішенням суду (а.с. 133, т.3).

З метою звернення даного рішення суду до примусового виконання ОСОБА_4 звернулася з відповідною заявою до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Із копії повідомлення державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборової А.М. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 06 травня 2024 року вбачається, що державним виконавцем було повернуто рішення у справі № 607/2430/23 від 25 жовтня 2023 року, оскільки виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, керуючись пунктом 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»(а.с. 141, т.3).

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувана ухвала не відповідає.

Задовольняючи заяву ОСОБА_4 про зміну порядку та способу виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з відмови батька дитини, з яким вона проживає, передати дитину для проживання з матір`ю, на виконання судового рішення.

На переконання суду, така обставина істотно ускладнює виконання рішення суду, а тому суд дійшов висновку, що заява представника ОСОБА_4 - адвоката Лялюги Л.В., про зміну способу виконання судового рішення від 25 жовтня 2023 року у цивільній справі № 607/2430/23 шляхом відібрання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від батька ОСОБА_2 та передання дитини її матері ОСОБА_4 , є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно із частинами 1, 3, 5 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом) - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

З положеннями ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Розділом VI ЦПК України визначено перелік процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Пунктом 7 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав. Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. При вирішенні питання про зміну способу виконання рішення суду підлягають з`ясуванню обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду. При цьому, у будь-якому випадку при зміні способу і порядку виконання рішення суду суд не може змінювати останнє по суті.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 2-749/11/2229 роз`яснив, що поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі абсолютної неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений. Але під час зміни способу та порядку виконання рішення, суд не може змінювати саме рішення по суті. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 червня 2019 року у справі №350/426/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 2-749/11/2229.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 зазначається, що судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню.

Наведене свідчить про те, що на стадії виконання рішення суд не може застосувати інший спосіб правового захисту стягувача ніж той, що передбачений рішенням суду, оскільки в іншому випадку це означало б зміну суті рішення суду та застосування іншого способу правового захисту позивача без дотримання належної судової процедури розгляду відповідних позовних вимог.

Колегія суддів виходить з того, що у разі задоволення заяви ОСОБА_4 та зміни способу та порядку виконання рішення суду зі «визначення місця проживання дитини» на «відібрання дитини» відбудеться зміна рішення суду по суті з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішення питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті, що є неприпустимим.

В даному випадку належним способом захисту порушених прав є пред`явлення матір`ю позову про відібрання дитини, оскільки із змісту поданої ОСОБА_4 заяви про зміну способу виконання судового рішення вбачається, що батько змінив без її згоди місце проживання сина і після ухвалення судового рішення місце проживання дитини не змінював, чим не виконує судове рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, що дає право матері ініціювати позов з підстав передбачених ст. 162 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржена ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав невірну оцінку вищенаведеним обставинам та ухвалив судове рішення без додержання норм процесуального права. Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про зміну способу виконання судового рішення.

На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_6 про зміну способу виконання судового рішення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.