Провадження № 2/205/2048/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Киричок Л.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із Броварського міськрайонного суду Київської області за підсудністю надійшли матеріали вищевказаної позовної заяви.

В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що 16.03.2017 року ОСОБА_2 , з метою отримання банківських послуг, звернувся до АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 16.03.2017 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Банком було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що був визначений сторонами. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим, станом на 07.11.2023 року має заборгованість у розмірі 88 642,46 грн., з яких: 71 522,29 грн. заборгованість за тілом кредиту; 17 120,17 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

На підставі викладеного представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 88 642,46 грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.03.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2024 року клопотання відповідача про витребування доказів було задоволено, витребувано у АТ КБ «Приватбанк» всі наявні первинні документи, виписані АТ КБ «Приватбанк, при списанні та/або проведенні будь яких операцій з коштами на рахунках ОСОБА_2 , а також виписки про рух грошових коштів за рахунками НОМЕР_1 послуга накопичення «Скарбничка», та UA1438376 послуга «Стандарт безподатковий».

24.10.2024 року на адресу суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшли витребувані документи.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що згідно довідки від 15.06.2022 року, яка була видана представником позивача, станом на 15.06.2022 року відповідач не має заборгованості перед банком. Позивачем не надано належних та допустимих доказів як самого існування кредитного договору, укладеного із відповідачем, так і доказів перерахування коштів на рахунок відповідача. Долучена до матеріалів справи копія анкети-заяви від 16.03.2017 року підписувалась відповідачем виключно для послуги накопичення «Скарбничка», а умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписувались та не є складовою частиною кредитного договору. Окрім того, наданий розрахунок заборгованості є аналітичним документом банку, складений в односторонньому порядку, а тому не підтверджує суму заборгованості за кредитом, оскільки залежить від волевиявлення позивача та не може бути доказом наявності заборгованості у відповідача перед банком. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Позивачем безпідставно були списані майже всі пенсійні виплати, що належать відповідачу у розмірі 29 938,32 грн. та проігноровано вимоги закону, оскільки на час дії воєнного стану та в тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування, споживач не несе відповідальності перед кредитодавцем у разі прострочення виконання зобов`язання за споживчим кредитом; споживач звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, прострочення виконання споживачем зобов`язань за таким договором; неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, які нараховані після 24.02.2022 року, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, підлягає списанню. Також зазначив, що за період з 01.04.2021 року по 01.10.2023 року ним було знято коштів в сумі 176 611,36 грн., тоді як внесено на картковий рахунок було 185 201,01 грн., різниця складає 14 551,40 грн. на користь відповідача. На думку відповідача, банк підробив інформацію про безпідставні, автоматичні списання коштів з рахунків відповідача, як прострочену заборгованість, а інформація у розрахунку заборгованості є викривленою та такою, що не відповідає дійсності. Відповідач також просив суд стягнути із позивача безпідставно списані кошти у розмірі 44 489,72 грн. на користь відповідача.

Від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, у яких вона просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Заперечення на відзив обґрунтовані тим, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 16.03.2017 року, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами складають кредитний договір, підтвердив під підпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг, погодився з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти, та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку. Крім цього, як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, відповідач користувався кредитом, частково сплачував заборгованість. Відповідач своїм підписом у анкеті-заяві підтвердив, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», Тарифами, у тому числі із Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованими на банківському сайті www.privatbank.ua, які разом із анкетою-заявою складають Договір банківського обслуговування, з яким він ознайомлений та згоден, який надано йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Будучи клієнтом банку, відповідач 08.12.2016 року отримав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_2 . В подальшому, підписавши анкету-заяву від 16.03.2017 року, на підставі вказано договору відповідачу 10.09.2017 року на вже існуючу картку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 10 000 грн., який в подальшому було збільшено. З цієї ж дати починається розрахунок заборгованості. Матеріали справи не містять доказів того, що вказаний кредитний договір були визнано судом недійсним. Відповідачем наданий банком розрахунок не спростовано, свого контррозрахунку заборгованості не надано, будь-яких експертиз не заявлено. Виписка по рахунку, яка надана представником позивача, є належним та допустимим доказом по справі, з якої вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість і знову користувався кредитними коштами, а тому відповідачу добре були відомі і зрозумілі умови договору. Відповідач не звертався до банку та не висловлював незгоду із внесеними банком змінами щодо збільшення кредитного ліміту, не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався кредитною карткою, що свідчить про прийняття діючих умов банківського обслуговування. Також зазначила, що умовами договору передбачено право банку в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

06.11.2024 року о 12:39 год., після спливу часу судового засідання, яке було призначено 06.11.2024 року на 11:40 год., відповідачем було надано до суду заперечення на відповідь на відзив з додатками.

Суд звертає увагу, що заперечення на відповідь на відзив було подано відповідачем із пропуском процесуального строку, оскільки із відповіддю на відзив відповідач ознайомився 16.05.2024 року, що підтверджується його розпискою, яка міститься в матеріалах справи, а заперечення на відповідь на відзив були подані ним 06.11.2024 року. При цьому, клопотання про поновлення пропущеного з поважних причин строку на подання вказаних заперечень відповідачем не заявлено, а тому суд вважає за необхідне вказані заперечення разом із додатками до матеріалів справи не долучати, при розгляді справи до уваги не приймати та повернути відповідачу.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. В подальшому, надав до суду заяву у якій письмово просив проводити розгляд справи без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засідання позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В подальшому, у судове засідання, призначене на 06.11.2024 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою, яка міститься у матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив.

Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи, приймаючи до уваги належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 16.03.2017 року відповідач ОСОБА_2 , ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» та отримав можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого банком кредитного ліміту (а.с. 18). Відповідно до вказаної анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомлений та згоден, які надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Підпис відповідача підтверджує той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування, які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі.

На підтвердження укладення кредитного договору між сторонами позивачем також було надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 29), а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 30-80), а також заяву про приєднання до Умовами та Правилами надання послуг (а.с. 19-28).

Факт підписання вказаної анкети-заяви відповідачем не заперечувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до довідки АТ «Приватбанк» ОСОБА_2 згідно з кредитним договором б/н отримав картки: № НОМЕР_2 , дата відкриття 08.12.2016 року, термін дії до 12/20 (карта Универсальна) та № 917094, дата відкриття 29.04.2021 року, термін дії до 10/24 (карта Универсальна GOLD) (а.с. 17).

З довідки про кредитні ліміти, станом на 09.11.2023 року, вбачається, що кредитний ліміт відповідача становив 10 000 грн., який в подальшому було змінено (а.с. 16).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем 18.11.2019 року було підписано заяву про приєднання до Умовами та Правилами надання послуг (а.с. 19-28), у якій сторони погодили базову відсоткову ставку за кредитом.

Позивач наголошує, що в порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків, внаслідок чого в нього виникла заборгованість, яка станом на 07.11.2023 року складає 88 642,46 грн., з яких: 71 522,29 грн. заборгованість за тілом кредиту; 17 120,17 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 10-15).

Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-III (далі - Закон).

Положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За змістом статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Враховуючи вищевказані положення закону та існуючі обставини справи, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем умов кредитного договору відносно строків повернення кредитної заборгованості та визнає право позивача на стягнення її в судовому порядку.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» № б/н від 16.03.2017 року підписана відповідачем, отже, є належним та допустимим доказом підтвердження укладання між сторонами кредитного договору. При цьому, відповідач щодо підписання вказаної анкети-заяви не заперечував.

Згідно із положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що зазначений кредитний договір недійсними у встановленому законом порядку не визнавався.

Як вбачається з виписки по рахунку відповідача (а.с. 97-102) та розрахунку заборгованості (а.с. 10-16), відповідач активно користувався кредитними коштами, а саме здійснював оплату послуг та товарів, знімав готівку в банкоматах та отримував зарахування коштів від третіх осіб.

Суд погоджується із правильністю розрахунку позивачем основної суми заборгованості, які містяться в позовній заяві та письмовому розрахунку до позову. Посилання відповідача на те, що наданий представником позивача розрахунок заборгованості не підтверджує умов кредитування та суму заборгованості за кредитом, суд до уваги не приймає, оскільки підстави вважати його неналежним відсутні.

Крім того, слід наголосити на тому, що доводи відповідача щодо необґрунтованості доданого розрахунку заборгованості та його неналежності не можуть бути враховані судом, оскільки належних та допустимих доказів, які спростовують інформацію викладену у розрахунку заборгованості, матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Верховним Судом у вказаній постанові наголошено, що незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Вказана позиція суду узгоджується також з висновками Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19.

Здійснення поповнення карткового рахунку та користування кредитними коштами, які були надані банком, не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву. Однак, відповідач зазначив, що він вніс на картковий рахунок грошову суму у розмірі, що на 14 551,40 грн. більше, ніж ним було використано. Також вказав, що позивачем незаконно та безпідставно були списані грошові кошти, що належать до пенсійних виплат відповідача.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів тих фактів, на які посилається відповідач у відзиві на позов.

Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за його картковим рахунком, яка міститься в матеріалах справи і яка є належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).

В свою чергу, поповнення кредитного рахунку, які проводив відповідач, свідчать про те, що відповідач усвідомлював, що винен позивачу кошти, які використовував з кредитного ліміту, а отже повною мірою розумів наслідки та був ознайомлений з умовами використання наданих йому коштів.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, відповідач, зокрема, посилався на довідку від 17.05.2020 року, яка була видана йому представником позивача, з якої вбачається, що станом на 17.05.2020 року ОСОБА_2 не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 151).

Разом з тим, оглядом наданої представником позивача виписки по рахунку відповідача (а.с. 95 оберт) судом встановлено, що станом на 07.05.2020 року залишок після операції складає 0,03 грн. Наступна операція відповідачем була проведена 14.07.2020 року, а саме здійснено переказ на картку через мобільний додаток у розмірі 4 020,10 грн., відповідно після чого залишок після операції, з урахуванням комісії, склав -4 180,87 грн.

Таким чином, у період з 07.05.2020 року по 14.07.2020 року відповідач дійсно не мав заборгованості за вказаним кредитним договором, що підтверджується вищевказаною довідкою представника банку, однак в подальшому відповідач знову почав активно користуватися кредитними коштами, що слідує з його виписки по рахунку, та частково сплачувати заборгованість.

Заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, передбачено, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін та інші умови.

Крім цього, заява містить вказівку, що ОСОБА_2 прийняв всі права та обов`язки, встановлені в договорі та зобов`язався їх належним чином виконувати.

Посилання відповідача те, що у зв`язку із введенням в Україні з 24.02.2022 року воєнного стану боржник не несе відповідальності за несплату боргу під час такого воєнного стану, а також в тридцятиденний строк після його припинення або скасування, суд до уваги не приймає та зазначає наступне.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, який регулює кредитні правовідносини, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до пункту 6-1 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції до 22.11.2023), у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.

Суд зазначає, що відповідні положення процитованих норм не застосовуються до нарахування передбачених умовами договору процентів, а стосуються лише звільнення від обов`язку сплачувати на користь кредитодавця неустойку, штраф, пеню та інші платежі за прострочення виконання договору, що у даному випадку позивачем до стягнення заявлено не було.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також те, що отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу повернуті не були, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 204, 207, 526, 527, 530, 599, 610, 612, 614, 615, 626, 628, 629, 634, 638, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити у повному обсязі.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 16.03.2017 року станом на 07.11.2023 року у розмірі 88 642,46 (вісімдесят вісім тисяч шістсот сорок дві) гривні 46 копійок, з яких: 71 522,29 грн. заборгованість за тілом кредиту, 17 120,17 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) судовий збір у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50.

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 15 листопада 2024 року.

Суддя: Федотова В.М.