Дата документу 06.11.2024 Справа № 335/1940/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1940/15 Головуючий у 1-й інстанції: Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/1749/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Дмитра Геннадійовича, заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Укрсиббанк», Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г., заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Укрсиббанк», Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), просив суд:

1. визнати протиправними дії старшого державного виконавця Білана Д.Г. Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області, які проведені їм повторно у травні 2024 року по вже закінченим виконавчим провадженням у квітні 2024 року по виконанню виконавчого листа №335/1940/15-ц від 10.12.2015, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, та при цьому не маючи виконавчого листа;

2. скасувати постанови, які видав старший державний виконавець Білан Д.Г., а саме:

- постанову від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №61474343 про прийняття виконавчого провадження;

- постанову від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №61474343 про передачу виконавчого провадження;

- постанову від 27.05.2024 по виконавчому провадженню №61474343 про закінчення виконавчого провадження;

- постанову від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №61473756 про передачу виконавчого провадження;

- постанову від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №61473756 про прийняття виконавчого провадження;

- постанову від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №1474058 про передачу виконавчого провадження;

- постанова від 27.05.2024 по виконавчому провадженню №61474058 про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування скарги зазначав, що старший державний виконавець Білан Д.Г. не мав права відкривати виконавчі провадження, та проводити виконавчі дії по одній заяві представника стягувача не маючи на руках виконавчого документу, а також ним порушено абзац другий статті 40 «Про виконавче провадження» - виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

ОСОБА_1 вказав, що виконавчі провадження: №61474343 - по сплаті банку 10 367,19 дол. США, 3 576,98 грн., та 2 238,99 грн. по виконанню виконавчого листа №335/1940/15-ц; №61474058 по сплаті банку - 5 472,41 дол. США, 2 675,75 грн.; №61473756 - витрати по сплаті судового збору по 1 827,00 грн. з кожного, були закінчені приватним виконавцем.

Скаржник стверджує, що представник банку у своїй заяві про передачу виконавчого провадження за вих. №437/2/24 від 24.04.2024 у додатку до заяви не зазначив жодного виконавчого документу та копій виконавчого провадження, які б могли слугувати підставою для відкриття виконавчих проваджень державним виконавцем Біланом Д.Г. від 24.05.2024. Але за постановою №61474343 від 24.05.2024 року їм були проведені виконавчі дії, а саме накладений арешт на карткові рахунки. Під цим же номером виконавець Білан Д.Г. 24.05.2024 виніс постанову про прийняття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа по справі №335/1940/15-ц. Зауваження скаржника щодо того, що у виконавця при відкритті проваджень або прийняття їх до виконання не було виконавчого листа ґрунтуються на реальних фактах, які підтверджуються неспростовними доказами. Так, з 10.04.2024 по 26.04.2024 виконавчий лист №335/1940/15-ц знаходився на виконанні у приватного виконавця Коциняна М.О. 26.04.2024 приватний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження як фактичного виконаного, і в резолютивній частині постанови зазначив, що виконавчий лист №335/1940/15-ц повернутий до органа, який його видав, тобто до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя як фактично виконаний. Те, що виконавчий лист був на виконанні у приватного виконавця підтверджується заявою представника банку за №315/1/24 від 29.03.2024 про примусове виконання виконавчого документу.

Відкриття виконавчих проваджень виконавцем Біланом Д.Г. відбувалося на підставі однієї лише заяви представника банку без виконавчого листа, без копій виконавчих проваджень, без передачі їх до відділу примусового виконання. Виконавцем грубо порушені норми статті 3 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавець Білан Д.Г. посилається на те, що він прийняв виконавчі провадження на підставі наказу Мінюсту України від 11.01.2023 (цим наказом визначено, що під час дії воєнного стану Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області здійснюється примусове виконання рішень, місцем виконання яких є територія Василівського відділу ДВС у Василівському районі Запорізької області). Але цим наказом тільки визначається відділ державної виконавчої служби, на якій покладається обов`язок по виконанню рішень, але не надається право співробітникам Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області злісно порушувати вимоги Закону України «Про виконавче порушення», а саме ст.ст. 3, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, слід враховувати, що приватним виконавцем 26.04.2024 вже були винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень як фактично виконаних по виконавчому листу №335/1940/15-ц, виданому Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, а виконавчий лист направлений до органу, який його видав. Тому виконавець ОСОБА_3 не мав право проводити 24 травня 2024 року виконавчі дії.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 року скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Дмитра Геннадійовича, заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Укрсиббанк», Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги скарги.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції поблажливо віднісся до того, що державний виконавець протиправно відкрив виконавчі провадження в той час коли судове рішення було фактично виконано, не звернув уваги на те, що протиправні дії державного виконавця у вигляді накладення арешту на майно та карткові рахунки ОСОБА_1 спричинили останньому матеріальну шкоду.

Крім того, вказує, що під час розгляду його скарги суд не завжди дотримувався процесуальних норм. Так, судова повістка на судове засідання, яке було призначено на 05.07.2024, фактично була вручена йому та ОСОБА_2 вже після судового засідання, яке відбулося. Також ОСОБА_1 зазначив, що про відзив на його скаргу, який надав державний виконавець ОСОБА_3 04.07.2024, він дізнався безпосередньо 05.07.2024. А також суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам по справі, зокрема заяві представника АТ «УкрсибБанк» про те, що зобов`язання перед банком виконані.

Від представника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для визнання протиправними дій старшого державного виконавця Білана Д.Г. не встановлено, державний виконавець діяв в межах своїх повноважень у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження", також судом не встановлено, що права заявника були порушені з боку особи, дії якої оскаржуються.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за кредитним договором № 32-246-К/Р (№0) від 10.02.2006 року в розмірі - 5 472,41 долара США 41 цент, з яких: 5 012,57 дол. США - кредитна заборгованість; 459,84 дол. США - заборгованість по процентам, та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів сплати кредиту № 32-246-К/Р (№0) від 10.02.2006 року та процентів за кредит в розмірі - 2 675,75 гривень 75 копійок, з яких:1 661,81 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту;1 013,94 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за кредитним договором №0 від 07.02.2007 року в розмірі - 10 367,19 доларів США 19 центів, з яких: 9 477,23 дол. США - кредитна заборгованість; 889,96 дол. США - заборгованість по процентам, та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів сплати кредиту № 0 від 07.02.2007 року та процентів за кредит в розмірі - 4 576,98 гривень 98 копійок, з яких: 2 337,99 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 2 238,99 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках на користь ПАТ «УкрСиббанк» витрати по сплаті судового збору у рівних частках по 1 827 грн. з кожного у загальному розмірі 3 654,00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк»», треті особи - Управління Національного Банку України, Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, про визнання недійсними кредитних договорів, залишено без задоволення.

Після набрання рішенням чинності були видані виконавчі листи окремо щодо двох боржників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які було пред`явлені стягувачем до примусового виконання, і які перебували на примусовому виконанні.

Так, на примусовому виконанні перебували виконавчі провадження, які входили до складу зведеного виконавчого провадження № 61504602:

- № 61474058 з примусового виконання виконавчого листа 335/1940/15-ц, який видав Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя, про «стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суми боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за кредитним договором № 32-246-К/Р (№ 0) від 10.06.2006 в розмірі 5 472,41 долара США, та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів сплати кредиту № 32-246-К/Р (№ 0) від 10.02.2006 та процентів за кредит в розмірі 2 675,75 грн.»;

- № 61474343 з примусового виконання виконавчого листа 335/1940/15-ц, який видав Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя, про «стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму боргу за кредитним договором № 0 від 07.02.2007 в розмірі 10 367,19 доларів США, та процентів за кредит в розмірі 4 576,98 грн.»;

- № 61473756 з примусового виконання виконавчого листа 335/1940/15-ц, який видав Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя, про «стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках на користь Публічного Акціонерного товариства «УкрСиббанк витрати по сплаті судового збору у рівних частках по 1 827 грн. з кожного у загальному розмірі 3 654 грн.».

Зазначені виконавчі провадження, відкриті щодо боржника ОСОБА_1 , перебували на примусовому виконанні у Василівському відділі державної виконавчої служби у Василівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Також встановлено, що виконавчі листи № 335/1940/15-ц щодо боржника ОСОБА_2 перебували на виконанні у приватного виконавця Коциняна М.О.

25.04.2024 приватний виконавець Коцинян М.О. виніс постанови про закінчення виконавчого провадження, як фактично виконаного відносно боржника ОСОБА_2 .

Наказом Міністерства юстиції України № 2869/5 від 08.07.2022 «Про визначення органу державної виконавчої служби, який здійснюватиме примусове виконання рішень» (зі змінами, внесеними наказом № 182/5 від 11.01.2023) визначено, що під час дії воєнного стану відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснюється примусове виконання рішень, місцем виконання яких є територія, на яку поширюється компетенція, зокрема, Василівського відділу державної виконавчої служби у Василівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 182/5 від 11.01.2023 та до пункту 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, розглянута заява представника стягувача АТ «Укрсиббанк» Дюдіна Д.М. від 24.04.2024 щодо передачі виконавчих проваджень відносно боржника ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

За результатами розгляду вищевказаної заяви від 24.04.2024 начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Визвілко Т.В. надано доручення № 51055/26-37 від 16.05.2024, яким відділ зобов`язано, зокрема, прийняти до виконання зведене виконавче провадження № 61504602, до складу якого входять виконавчі провадження № 61473756, 61474343, 61474058.

Зазначені виконавчі провадження, які входять до складу зведеного виконавчого провадження № 61504602, передані з Василівського відділу державної виконавчої служби у Василівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та 24.05.2024 прийняті відділом для подальшого виконання на підставі наказу Міністерства юстиції України № 2869/5 від 08.07.2022 «Про визначення органу державної виконавчої служби, який здійснюватиме примусове виконання рішень» (зі змінами, внесеними наказом № 182/5 від 11.01.2023) та на виконання доручення начальника Управління Визвілко Т.В. за № 51055/26-37 від 16.05.2024.

Підстав для невиконання вищезазначеного доручення № 51055/26-37 від 16.05.2024 у старшого державного виконавця відділу Білана Д.Г. не було.

Враховуючи викладене, керуючись нормами чинного законодавства, на підставі вищезазначеного доручення № 51055/26-37 від 16.05.2024 старшим державним виконавцем відділу Біланом Д.Г. 24.05.2024 було винесено постанови про передачу та прийняття виконавчих проваджень № 61473756, 61474343, 61474058.

ОСОБА_1 , оскаржуючи дії старшого державного виконавця відділу Білана Д.Г. щодо винесення постанов про передачу та прийняття виконавчих проваджень № 61473756, 61474343, № 61474058, які були вчинені ним на виконання зазначеного доручення № 51055/26-37 від 16.05.2024, не оскаржує саме доручення.

27.05.2024 виконавчі провадження № 61474058, 61474343, 61473756, які входять до складу зведеного виконавчого провадження № 61504602, закінчено на підставі п. 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з надходження заяви представника стягувача АТ «УКРСИББАНК» Дюдіна Д.М. від 24.05.2024 за вих. № 534/24 про закінчення виконавчих проваджень.

Згідно результату пошуків виконавчих проваджень в АСВП встановлено, що ВП №75150094 відкрито 28.05.2024 року боржник ОСОБА_1 , стягувач: держава в особі ВПВР УЗПВР в Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); ВП №75149992 відкрито 28.05.2024 року боржник ОСОБА_1 , стягувач: держава в особі ВПВР УЗПВР в Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); №75150053 відкрито 28.05.2024 року боржник ОСОБА_1 , стягувач: держава в особі ВПВР УЗПВР в Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Інші відкриті виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 в АСВП відсутні. Усі виконавчі провадження, де стягувачем є АТ "Укрсиббанк", завершені.

Також судом встановлено, що на виконання судового рішення у справі були видано виконавчі листи щодо двох солідарних боржників окремо, щодо суми боргу, судового збору, які перебували на виконанні у різних виконавців, виконавчий лист відносно ОСОБА_2 - у приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коцинян Меружан Оганесович, а відносно ОСОБА_1 - у Василівському відділі державної виконавчої служби у Василівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

У зв`язку зі сплатою залишку боргу солідарним боржником ОСОБА_2 , про що свідчать надані квитанції та довідка від стягувача від 26.04.2024 року про відсутність заборгованості перед банком, виконавчі провадження відносно ОСОБА_2 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Коцинян Меружан Оганесович завершені.

Проте, з огляду на ті обставини, що виконавче провадження відносно ОСОБА_1 перебувало на тимчасово окупованій території України і з огляду на тимчасову окупацію м. Василівка Запорізької області, завершено не було.

Стягувач АТ «УкрСиббанк» 24.04.2024 звернувся до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо передачі виконавчих проваджень відносно боржника ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) і за результатами розгляду вищевказаної заяви від 24.04.2024 начальником Управління надано доручення № 51055/26-37 від 16.05.2024, яким відділ зобов`язано, зокрема, прийняти до виконання зведене виконавче провадження № 61504602, до складу якого входять виконавчі провадження № 61473756, 61474343, 61474058.

Вищезазначені виконавчі провадження, які входять до складу зведеного виконавчого провадження № 61504602, передані з Василівського відділу державної виконавчої служби у Василівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та 24.05.2024 прийняті відділом для подальшого виконання і у зв`язку з надходження заяви представника стягувача АТ «Укрсиббанк» Дюдіна Д.М. від 24.05.2024 за вих. № 534/24 про закінчення виконавчих проваджень.

27.05.2024 виконавчі провадження № 61474058, 61474343, 61473756, які входять до складу зведеного виконавчого провадження № 61504602, відносно ОСОБА_1 закінчено на підставі п. 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»

Таким чином, солідарними боржниками борг перед банком погашено в повному обсязі, про що виконавцями (державним та приватним) винесені відповідні постанови 25.04.2024 року та 27.05.2024 року щодо кожного боржника окремо.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» N 1404-VIII від 02.06.2016 року рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Вищезазначене конституційне положення відображено й у частинах першій та другій статті 18 ЦПК України, в якій вказано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» ЄСПЛ зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Крім того, слід наголосити, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

За змістом ст. 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну службу», державний службовець зобов`язаний виконувати накази (розпорядження), доручення керівника, видані в межах його повноважень, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

За положеннями ч. 6 ст. 9 Закону України «Про державну службу», державний службовець у разі виникнення у нього сумніву щодо законності виданого керівником наказу (розпорядження), доручення повинен вимагати його письмового підтвердження, після отримання якого зобов`язаний виконати такий наказ (розпорядження), доручення. Одночасно з виконанням такого наказу (розпорядження), доручення державний службовець зобов`язаний у письмовій формі повідомити про нього керівника вищого рівня або орган вищого рівня. У такому разі державний службовець звільняється від відповідальності за виконання зазначеного наказу (розпорядження), доручення, якщо його буде визнано незаконним у встановленому законом порядку, крім випадків виконання явно злочинного наказу (розпорядження), доручення.

Як правильно виснував суд першої інстанції, заявник безпідставно ототожнює поняття відкриття виконавчого провадження та прийняття виконавчого провадження, передача виконавчого провадження, тому доводи заявника про безпідставне повторне відкриття виконавчого провадження не знайшли свого підтвердження.

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що твердження заявника про те, що приватним виконавцем 25.04.2024 вже були винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень, як фактично виконаних, по виконавчому листу №335/1940/15-ц, виданому Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, а виконавчий лист направлений до органу який його видав, ґрунтуються на помилковому розумінні ОСОБА_1 солідарного обов`язку боржників і порядку виконання судових рішень щодо солідарних боржників без урахування тих обставин, що виконавче провадження було закінчено приватним виконавцем 25.04.2024 відносно солідарного боржника ОСОБА_2 , а не заявника, виконавчий лист відносно якого перебував у Василівському відділі державної виконавчої служби у Василівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який наразі перебуває на тимчасово окупованій території України.

Обґрунтованим є і висновок суду щодо доводів заявника про відсутність виконавчого листа, копій матеріалів виконавчого провадження. Так, оригінал або дублікат виконавчого листа № 335/1940/15-ц, який видав Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя, не має перебувати у матеріалах виконавчих проваджень № 61473756, 61474343, 61474058, які було 27.05.2024 закінчено у порядку п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», та які підлягали передачі та прийняттю відділом у порядку розділу XV Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо виконавчих проваджень, виконання за яким здійснювалось на тимчасово окупованій території.

Безпідставними є доводи заявника про протиправне виконання державним виконавцем доручення № 51055/26-37 без підпису начальника Управління, оскільки обмін вказаними документами не заборонено законом у електронній формі, у тому числі шляхом електронного листування з накладенням цифрового підпису, що і має місце у даному виконавчому провадженні, оскільки вказане доручення підписано кваліфікованим електронним підписом начальника Управління, і не свідчить про виникнення обов`язку у виконавця не виконувати доручення начальника управління, і тим більше, не свідчить про незаконність дій державного виконавця.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що заявник звернувся до суду із вимогою про скасування постанов від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №61474343 про прийняття виконавчого провадження, від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №61474343 про передачу виконавчого провадження, від 27.05.2024 по виконавчому провадженню №61474343 про закінчення виконавчого провадження, від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №61473756 про передачу виконавчого провадження, від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №61473756 про прийняття виконавчого провадження, від 24.05.2024 по виконавчому провадженню №1474058 про передачу виконавчого провадження, від 27.05.2024 по виконавчому провадженню №61474058 про закінчення виконавчого провадження, разом із тим, ані у скарзі, ані в судовому засіданні заявник не зазначив, яким чином вказані дії та рішення державного виконавця порушують його права, з урахуванням тих обставин, що виконавчі провадження щодо боргу перед банком усі закінчені фактичним виконанням, відомості про що внесено до АСВП, при цьому при розгляді скарги судом не встановлено, що права заявника були порушені з боку особи, дії якої оскаржуються.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду, який не встановив підстав для визнання протиправними дій старшого державного виконавця Білана Д.Г. Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області, оскільки державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження", в межах своїх повноважень.

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги про протиправне відкриття державним виконавцем виконавчих проваджень в той час коли судове рішення вже було фактично виконано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що діями державного виконавця у вигляді накладення арешту на майно та карткові рахунки ОСОБА_1 спричинено останньому матеріальну шкоду, спростовані під час апеляційного розгляду справи, на підтвердження вказаних доводів заявником не надано належних та допустимих доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про несвоєчасне вручення йому судової повістки на судове засідання, яке було призначено на 05.07.2024 (з порушенням вимог ч. 5 ст. 128 ЦПК України), та відзиву на його скаргу, то вказані доводи знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, втім у відповідності до ч. 3 ст. 376 ЦПК України вказані порушення норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень доводів скарги, незгоди з судовим рішенням, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2024 у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 15 листопада 2024 року.

Головуюча Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков