Справа № 466/4035/23 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/1264/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю представника Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Заяць Б.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2024 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року Львівська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивувала тим, що будинок з будівлями на АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м. Львові від 10 березня 1987р №176.

Як власник нежитлових приміщень загальною площею 90,6 кв.м. на АДРЕСА_1 , Львівська міська рада передавала ці приміщення в оренду на підставі договору оренди від 24 березня 1994р Їдальні №42.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2006 р. задоволено заяву ОСОБА_2 до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та встановлено факт володіння ОСОБА_2 на праві приватної власності будівлею, загальною площею 90,6 кв.м., на АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2023 рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2006 скасовано, позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Постановою апеляційного суду встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 р. фактично визнано право власності на будівлю, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Як вбачається з відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2006р за ОСОБА_2 29 грудня 2006 року було зареєстровано право приватної власності на спірну будівлю.

Згодом ОСОБА_2 відчужив будівлю на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2009 №842.

03 квітня 2009 року зареєстровано право власності на будівлю на АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

З врахуванням зазначених обставин позивач Львівські міська рада на підставі ст.ст.16,386,387 ЦК України, просила:

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ( номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_2 ) будівлю на АДРЕСА_1 , загальною площею 90, 6 кв. м (реєстраційний номер майна 17375258) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок,1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 будівлю на АДРЕСА_1 загальною площею 90,6 кв. м (реєстраційний номер майна 17375228) на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради відмовлено.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради.

В апеляційній скарзі Львівська міська рада покликається на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2023 року у справі №2о-73/06 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 року скасовано та залишено позов ОСОБА_2 без розгляду.

Оскільки до моменту скасування рішення суду право приватної власності виникло на законній підставі (на підставі рішення суду, яке є обов`язковим до виконання), то право на пред`явлення позову у Львівської міської ради виникло лише з моменту скасування апеляційним судом - 07 березня 2023 року правової підстави для реєстрації права приватної власності рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 року.

Факт видачі документів на відведення земельної ділянки ОСОБА_1 лише свідчить про виконання управлінням земельних ресурсів своїх повноважень. Під час видачі відповідних дозвільних документів структурні підрозділи органу місцевого самоврядування діють на підставі закону, на його виконання і в межах повноважень, а тому не повинні (і навіть не мають права) встановлювати підставність набуття права власності. Крім того, на момент видачі цих документів, а саме в 2014 році, чинним ще було рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 року, тому правові підстави для витребування майна були відсутні.

Не заслуговує на увагу покликання суду першої інстанції на довідку, яку БТІ надало управлінню комунальної власності від 17 жовтня 2019р про те, що власником спірної будівлі є ОСОБА_3 .

Стверджують, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вважають, з 02 квітня 2020 (момент набрання чинності п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України і до 01 липня2023 (момент скасування карантину) строки позовної давності були зупинені.

Зазначає, що дізнавшись про вибуття майна з комунальної власності 17 жовтня 2019р і звернувшись з позовом 24 квітня 2023р, 3-річний строк позовної давності Львівська міська рада не пропустила.

Просять рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради покликається на те, що будівля на вул.Б. Хмельницького,203 вибула з комунальної власності на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасоване, а тому таке майно вибуло з володіння Львівської міської ради поза волею власника, що є підставою для його витребування на підставі статей 386,387 ЦК України.

Просять рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_1 в судові засідання не з`явилась, її представник адвокат Данильчук В.М. 27 червня 2014 року подав відзив на апеляційні скарги (т.2 а.с.77-106), у якому просив залишити рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2024 року без змін, а апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвиту Львівської міської ради без задоволення.

26 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Данильчук В.М. подав додаткові письмові пояснення у справі в порядку ч.5 ст.368 ЦПК України у яких акцентував увагу на те, що перебіг строку позовної давності за вимогами Позивача до Відповідачки почався 29 грудня 2006 року та сплив 29 грудня 2009 р, протягом цього періоду Позивач міг дізнатися про порушення свого права 31 серпня 2007 року.

Також 26 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Данильчук В.М. подав заяву про розгляд справи без участі відповідачки та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Заяць Б.Р. на підтримання апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради підлягають до задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2024 року скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову Львівської міської ради суд першої інстанції дійшов висновку про те, що територіальній громаді було відомо про набуття права власності ОСОБА_1 на спірну будівлю за договором купівлі продажу від 28 березня 2009 року та реєстрації права власності за нею 29 березня 2009 року.

Крім того, ОСОБА_4 ) у 2010-2014 року неодноразово зверталася до Львівської міської ради та її виконавчих органів з приводу набуття права власності на земельну ділянку для обслуговування спірної будівлі надаючи правовстановлюючі документи та документи про технічну характеристику будівлі.

У жовтні 2019 року МБТІ надало управлінню комунальної власності довідку про те, що власником спірної будівлі є ОСОБА_3 .

У червні 2010 році директор ЛКП «Збоїща 408» підписав акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, отже балансоутримувач був обізнаний про реєстрацію права власності відповідачки на спірну будівлю.

Звертаючись з позовом у квітні 2023 року позивач пропустив строк позовної давності щодо витребування будівлі на АДРЕСА_1 право власності на яку набуто у березні 2009 року.

З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.

Судом встановлено, що будинок з будівлями на АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м.Львова від 10 березня 1987 №176 (арк.спр.13,14).

Як власник нежитлових приміщень загальною площею 90,6 кв.м. на АДРЕСА_1 , Львівська міська рада передавала ці приміщення в оренду на підставі договору оренди від 24 березня 1994 Їдальні №42. Термін оренди становив з 01 вересня 1992 року на невизначений, до узаконення (арк.спр.17,18).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2006 року задоволено заяву ОСОБА_2 до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та встановлено факт володіння ОСОБА_2 на праві приватної власності будівлею, загальною площею 90,6 кв. м, на АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно (справа № 20-73/06, арк. 17,18).

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2023 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2006 року скасовано, позов ОСОБА_2 залишено без розгляду (справа № 20-73/06, арк. 71,73).

Як вбачається з Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 грудня 2006 року № 13113042, на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 22 листопада 2006 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на будівлю загальною площею 90,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (арк.спр.71).

В силу ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Зазначена правова норма кореспондується з ч.4 ст.41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97/ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2009 р №842, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. - ОСОБА_2 відчужив будівлю на вул. Хмельницького Б., 203 - ОСОБА_3 (арк.спр. 72,73).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (дата формування 03 квітня 2009), реєстратором Гаталяк О.Г. здійснено державну реєстрацію права власності обєкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 90,6 кв.м. за ОСОБА_3 , реєстраційний номер 17375258 (реєстраційна справа під літ Б-1 арк.16,17).

Пунктом 14 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі інших документів, які відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Як зазначалося вище, право власності на нежитлове приміщення загальною площею 90,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 року. В подальшому постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2023 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 року скасовано, позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Згідно ч.1 ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна.

Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Територіальна громада як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

На підставі аналізу досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна, не передавала майнові права на нежитлові приміщення загальною площею 90,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 шляхом видачі відповідного розпорядження або іншого відчуження законним шляхом. Рішення на підставі якого реєструвалось право приватної власності на нежитлове приміщення скасовано, позов ОСОБА_2 про встановлення факту володіння залишено без розгляду. Тому, таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

щодо оцінки підстав для задоволення віндикаційного позову

Відповідно до положень статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини першатретя статті 388 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 зроблено висновок про те, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Дійшовши висновку про те, що нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 загальною площею 90,6 кв.м. вибуло з володіння Львівської міської ради на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, а тому вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, суд перешої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач Львівська міська рада має право на захист порушених прав шляхом витребування від відповідачки ОСОБА_1 цього майна.

щодо строків позовної давності

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року, зокрема, зазначено, що аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

У постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі

№ 6-866цс16 зроблено висновок про те, що «…з урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, у разі скасування судового рішення, на підставі якого набуто право власності на майно, перебіг позовної давності починається з моменту скасування такого судового рішення».

Таким чином, встановлено, що про порушене своє право позивач Львівська міська рада дізналася 07 березня 2023 року - з моменту скасування Львівським апеляційним судом рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 року у справі за заявою ОСОБА_2 про встановленее факту володіння, тому підстав для застосування строків позовної давності немає, оскільки такі є непропущеними, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-866цс16.

Крім того Верховний Суд у своїх постановах від 29 березня 2017 року у справі №520/7194/13, від 03 червня 2019 року у справі №461/5815/18, від 24 грудня 2019 року у справі №265/7986/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі №186/599/17, від 14 квітня 2021 року у справі №754/11747/18, від 04 квітня 2023 року у справі №293/676/19 зробив правові висновки, що перебіг позовної давності у справах такої категорії слід обчислювати із моменту набрання законної сили рішення суду яким скасовано рішення суду, на підставі якого вибуло майно. У даній справі це 07 березня 2023 року, а з позовом Львівська міська рада звернулася 24 квітня 2023 року. Тому строк позовоної давності позивачем не пропущено.

Покликання суду першої інстанції на те, що Львівській міські раді було відомо про вибуття спірного майна із її володіння, оскільки остання у 31 липня 2014 року прийняла ухвалу №3737 якою було затверджено ОСОБА_5 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку 0,0522 га на АДРЕСА_1 у власність також не знайшло свого підтвердження.

Під час видачі відповідних дозвільних документів структурні підрозділи Львівської міської ради діяли на підставі закону, на його виконання і в межах повноважень, а тому не встановлювали (і навіть не мали права) встановлювати підставність набуття відповідачкою права власності. Приймаючи такі ухвали, Львівська міська рада виконувала повноваження, покладені на неї законодавством, тобто діяла не як власник спірної земельної ділянки. Більше того, на момент видачі цих документів, а саме в 2014 році, чинним було рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 року, тому правові підстави для витребування майна були відсутні. Такі підстави у позивача виникли після скасування Львівським апеляційним судом рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 листопада 2006 року.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову Львівської міської ради про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 ) будівлю на АДРЕСА_3 загальною площею 90,6 кв.м. на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу та у додаткових поясненнях представник ОСОБА_1 адвокат Данильчук В.М. покликається на те, що первинний набувач спірного майна ОСОБА_2 здійснював володіння спірним майном відкрито, оскільки 29 грудня 2006 року зареєстрував за собою право власності, і з цього часу почався перебіг позовоної даності для Львівської міської ради. Такий строк сплив 29 грудня 2009 року і протягом цього періоду Позивач міг дізнатися про порушення своїх прав.

Однак така правова позиція представника позивачки суперечить вищенаведеним правовим позиціям Верховного Суду про обчислення початку перебігу позовоної давності із моменту набрання законної сили рішення суду яким скасовано рішення суду, на підставі якого вибуло майно.

Покликання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Данильчука В.М. про протиправне позбавлення права власності на майно його довірительки та невідповідність критеріям «пропорційності» втручання у право власності не знаходить свого підтвердження.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц викладено такі правові висновки.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40 - 43)).

У даній справі витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 будівлі на АДРЕСА_1 загальною площею 90,6 кв.м. на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради яка вибула із її володіння на підставі скасованого судового рішення, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права територіальної громади мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Повернення територіальній громаді зазначеної будівлі в особі Львівської міської ради та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Червоноармійського райвиконкому м. Львова від 10 березня 1987 р за №176, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

У даній справі має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо ОСОБА_1 внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі повернення зазначеної будівлі в власність територіальнї громади м.Львова, як такої яка вибула із її володіння на підставі незаконного рішення суду. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном (як це зробив за судовим рішенням ОСОБА_2 ) та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що у даній справі відповідачка ОСОБА_1 не позбавлена можливості відновити своє право, перед`вивши вимогу до особи у якої вона придбала майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини перешої цієї статті, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Отже можливість відшкодування збитків на підставі ч.1 ст.661 ЦК України виключає покладення на ОСОБА_1 індивідуального та надмірного тягаря із витребуванням майна. Витребування майна на користь територіальної громади є законним, пропорційним та відповідає суспільному та публічному інтересу.

З врахуванням наведеного апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради підлягають до задоволення, рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 березня 2024 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з постановленням нового судового рішення про задоволення позову Львівської міської ради.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Львівської міської ради задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ( номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_2 ) будівлю на АДРЕСА_1 , загальною площею 90, 6 кв. м (реєстраційний номер майна 17375258) на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради (, місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок,1)

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської міської ради 6 710 гривень судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 4 026 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 жовтня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.