ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/2351/21 Головуючий суддя І інстанції Ященко С. О.
Провадження № 22-ц/818/1716/24;22-ц/818/1718/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М.,Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового- провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Потеряєвої Ірини Анатоліївни на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року та на додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року, у справі за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У березні 2021 року АТ КБ "Приватбанк" звернулось до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням клопотання про зменшення позовних вимог просило суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 28.10.2010 року станом на 12.02.2024 року у розмірі 47135,95 грн. та судовий збір в сумі 2270 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 28.10.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно умов договору ОСОБА_1 зобов`язався щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості, проценти за користування кредитом.

Вказало, що у порушення умов кредитного договору від 28.10.2010 року про належне, повне і своєчасне виконання зобов`язань, ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не сплачує щомісячні платежі, в результаті чого станом на 12.02.2024 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 47135,95 грн., а саме: 38055,99 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9079,96 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року позов АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 28.10.2010 року станом на 12.02.2024 року у розмірі 44732 грн. 43коп.

Призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 19 лютого 2024 року о 11-00 в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова. Встановити ОСОБА_1 строк до 17.02.2024 року для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат.

Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2154,23 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн. та витрати, пов`язані з залученням експерта, в сумі 255грн.

Доповнено резолютивну частину рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2024 року по справі № 641/2351/21 абзацом наступного змісту: «В задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2403,52грн. відмовити».

Не погоджуючись з вказаними рішеннями представник ОСОБА_1 -адвокат Потеряєва Ірина Анатоліївна в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. Скасувати додаткове рішення, здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у тому числі на оплату судового збору у сумі 1362, 00 грн та на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.

Вказала, щосуд першої інстанції виснував про те, що пред`явлені до стягнення відсотки нараховані банком неправильно, зокрема, згідно з розрахунком заборгованості відсотки у розмірі 9079,96 грн. нараховані банком з урахуванням процентної ставки 40,80% річних. При цьому, посилання відповідача на неналежність розрахунку не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, судом перераховано пред`явлені до стягнення відсотки по процентній ставці, яка погоджена сторонами у відповідній довідці (2,5% день, або 30% річних), що складає 6676,44грн. (9079,96грн. х 2,5%/3,4% = 6676,44грн.). Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, якими керувався суд. Спосіб розрахунку заборгованості, застосований судом, є антинауковим, суперечить методології нарахування відсотків, та здоровому глузду.

Зазначила, що позивач свідомо безпідставно надавав відповідачу кредит у сумі, що перевищувала кредитний ліміт, чим збільшував борг. У жодному документі банку не відображено, яку саме суму коштів отримав в борг відповідач. Такі дії банку не можна назвати належним виконанням ним договору.

Зауважила, що на розсуд суду банком було надано розрахунок заборгованості, що складається з трьох частин: за періоди 16.02.2011 - 31.12.2015, 01.01.2016 - 30.09.20, 01.10.2020 16.03.2021, які відрізняються методологією, формою, кількістю та назвами відображених позицій. По справі було призначено судову економічну експертизу, яку не було проведено у зв`язку з початком великої війни та евакуацією відповідача за кордон. 07.07.2023р. представником відповідача було укладено договір з судовим експертом Губановою І.В., яка згодом повідомила про неможливість проведення експертизи через відмову позивача від надання витребуваних експертом документів. У такий ситуації представник відповідача зробив зустрічний розрахунок, наданий суду. Цей розрахунок складається з двох частин по періодах, один - до 31.12.2015, другий після, щоб його можна було порівнювати з розрахунком банку. Розрахунок починається з моменту першого збільшення відсоткової ставки 01.09.2014р.- та закінчується 30.09.2020р., коли зафіксовано останній рух по рахунку (списання штрафних санкцій). Розрахунок банку за період до 01.09.2014р. не перевірявся. При роботі з розрахунком виявлено, що дані в ньому відрізняються від даних, що містяться у виписці по рахунку. Так, станом на 01.09.2014р. у розрахунку вказано залишок поточної заборгованості за наданим кредитом в сумі 14 000 грн., а у виписці на 31.08.2014р. залишок після операції (нарахування процентів) становить 14 352,24 грн. Оскільки саме виписка по рахунку є первинним бухгалтерським документом, саме з цієї цифри починається зустрічний розрахунок. За результатом зустрічного розрахунку з`ясовано, що відповідач розрахувався за кредитом повністю 05.11.2019р., а станом на 30.09.2020 виникла переплата відповідача за договором у сумі 31 895,95 грн. При чому банк не надав жодних заперечень та зауважень на зустрічний розрахунок. Незважаючи на разючі відмінності розрахунків, наданих сторонами, суд ухилився від аналізу та від оцінки їх як доказів, натомість ухвалив «просте рішення», що не потребує розрахунків взагалі, попри численні факти, що підтверджують необґрунтованість розрахунку банку.

Вказала, що банк не обліковував відсотки окремо від тіла кредита, а включав їх до загальної заборгованості накопичувальним підсумком. Це означає, що структура заборгованості спотворена банком. Відповідач неодноразово вказував, але суд це проігнорував, що у тій частині боргу, яку банк називає тілом кредита, містяться не тільки надані кредитні кошти, а і нараховані відсотки і штрафні санкції. Оскільки з вересня 2014 року банк незаконно підвищував процентну ставку, сума відсотків завищувалась та сягала величезного розміру. Сума нарахованих відсотків за кредитом у першій частині розрахунку банку (16.02.2011 - 31.12.2015) відображена у 9 стовбчику «нараховано відсотків на залишок поточної заборгованості за кредитом». Загальна сума нарахованих відсотків з 01.09.2014р. складала 6728,61 грн., в той час як «загальний залишок заборгованості за відсотками» складав 457,68 грн. (12 стовбчик). Тобто 6270,93 грн. завищених відсотків (за ставками 34,8%, 32,40%, 42%) було погашено банком за рахунок коштів відповідача, непогашеними залишилась тільки сума 457,68 грн. Сума нарахованих відсотків за кредитом у другій частині розрахунку банку (01.01.2016-30.09.2020) відображена у 4 стовбчику «відсотки погашені за рахунок кредита». Загальна сума таких відсотків становить 107 117,51 грн. І уся ця сума, розрахована за завищеними ставками 42% і 40,80%, перейшла до «тіла кредита». Неважко зрозуміти, що на погашення завищених відсотків банк направляв більше коштів, ніж було потрібно на погашення відсотків за ставкою 2,5%. Внаслідок таких нехитрих маніпуляцій кошти відповідача, що він вносив на погашення кредиту, направлялись на погашення завищених відсотків, а для погашення саме тіла кредита залишалось менше, ніж потрібно, тим самим завищувалось тіло кредиту. А якщо внесених відповідачем коштів не вистачало, банк списував завищені відсотки за рахунок кредита, який сам і надавав, при чому з перевищенням ліміту, що також збільшувало тіло кредиту. Яким чином здійснювався розподіл коштів відповідача між тілом кредиту та процентами, судом не встановлено. І експерт ХНІІСЕ, і експерт Губанова І.В. заявляли клопотання про надання банком регістрів бухгалтерського обліку, по яких можна побачити, як нараховувались відсотки та як погашався кредит (тіло) та саме відсотки, однак банк відмовився надати такі документи. Відповідачем було сплачено багато коштів на погашення кредиту. Крім того, банком було автоматично списано з зарплатної картки відповідача більше 87 000 грн. Однак внаслідок свавільного збільшення процентної ставки банком в порушення договору борг відповідача постійно зростав.

Зазначила, що розрахунок заборгованості, наданий суду позивачем, не може бути доказом заборгованості відповідача, оскільки відсотки за користування кредитом з 01.09.2014р. перевищували 2,5% на місяць, тобто розмір ставки, що була погоджена сторонами, незаконно застосований коефіцієнт 2 до процентної ставки, який її подвоював. Крім того, відсотки та пеня нараховувались накопичувальним методом і включались до тіла кредиту, на який знов нараховувались відсотки, тому структура боргу, вказана позивачем у розрахунку, не відповідає реальному співвідношенню тіла кредита та відсотків.

Зазначив, що відповідач у відзиві на позов стверджував, що не замовляв послугу страхування, не підписував договір страхування та не надавав позивачу права стягувати з нього страхові платежі за рахунок кредиту. Банк відмовився надати договір страхування на клопотання експерта ОСОБА_3 , яка вважала цей документ обов`язковим для перевірки правильності нарахування заборгованості, та не надав жодного доказу укладення договору страхування. Сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне продовження строку позовної давності, без наведення заявником негативних обставин, які були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій раніше. Наскільки мені відомо, позивач не зупиняв свою діяльність під час карантину, у т.ч. діяльність, пов`язану з захистом порушених прав, продовжував пред`являти позови до суду та стягувати заборгованість з боржників. Таким чином, позовні вимоги заявлені поза межами позовної давності. Якщо суд встановить, що права позивача дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Зауважила, що у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції відповідач поніс додатково до заявлених у суді першої інстанції судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1362 грн. та на професійну правничу допомогу (складення апеляційної скарги) у сумі 5000 грн., що підтверджується актом надання послуг від 11.03.2024р. та платіжною інструкцією від 01.03.2024р. Прошу зауважити, що для представника відповідача робота з банківськими документами, розрахунками та виписками є більш складною, ніж для позивача, який має штат кваліфікованих бухгалтерів та економістів, тому ця робота потребує багато часу та має високу складність.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу на рішення суду по суті позову та на додаткове рішення суду необхідно залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення залишити без змін.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду відповідає.

Матеріалами справи підтверджується, що 28.10.2010 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.17 т.1).

Згідно Анкети-заяви відповідач висловив свою згоду на те, що Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" по договору ОСОБА_1 , сторонами погоджено, що базова % ставка в місяць складає 2,5%, розмір щомісячних платежів складає 7% заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку боргу; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с.18 т.1).

Відповідно до матеріалів справи, картка, видана ОСОБА_1 перевипускалась, зокрема, останній раз йому видано картку зі строком дії до 05/21.

Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 16.03.2021 року за договором від 28.10.2010 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 72833,36 грн., а саме: 63748,52 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9084,84 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Станом на 12.02.2024 року позивачем зменшено розмір позовних вимог та пред`явлено до стягнення з відповідача заборгованість в розмірі 47135,95 грн., а саме: 38055,99 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9079,96 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Згідно з наданою банком випискою за договором, останній раз користування кредитними коштами було здійснено ОСОБА_1 08.01.2020 року, зокрема, страховий платіж за договором "Страхування кредитного ліміту" у сумі 532,21 грн. Погашення кредитної заборгованості безпосередньо ОСОБА_1 шляхом внесення готівки було здійснено останній раз 05.12.20216 року у сумі 990 грн., після цієї дати погашення заборгованості здійснювалось автоматичного погашення простроченої заборгованості з іншої карти, переказу коштів через Приват24, які не визнаються відповідачем як такі, що здійснені ним особисто.

Наявність заборгованості за кредитним договором зумовила звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду за захистом своїх прав, спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємну частину спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо порядку погашення заборгованості.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18.11.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якої редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від22 листопада 1996 року № 543/96-В«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що між банком та відповідачем ОСОБА_1 погоджено тільки умови кредитного договору, що містяться у Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", оскільки зазначені документи підписані особисто відповідачем, що не заперечується представником відповідача у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку між банком та ОСОБА_1 28.10.2010 року укладено кредитний договір, позивач умови кредитного договору виконав належним чином, надавши відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, відповідач ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконував, у визначені договором строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 12.02.2024 року склалась заборгованість заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 38055,99 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 38055,99 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо доводів скарги відповідача про необґрунтоване включення до складу кредиту страхових платежів, платежів за послугу "Миттєва розстрочка" та послугу "Оплата частинами", колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що відповідачем не доведено недійсність договору страхування, неотримання кредитних коштів по вказаним програмам, не вчинення ним самостійних дій для отримання цих послуг, а тому і неправомірність дій банку.

Відносно пред`явлених до стягнення відсотків суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 підписано довідку, в якій зазначено, що базова процентна ставка за кредитом становить 2,5% в місяць, тобто 30,0% річних.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що сторонами погоджено нарахування процентів за користування кредитними коштами тільки у вказаному розмірі, однак, як вбачається з розрахунку заборгованості, протягом дії договору банк змінював та підвищував відсоткову ставку за кредитом, зокрема, з вересня 2014 року - до 34,8% річних, з квітня 2015 року - до 42 % річних, з серпня 2020 року - до 40,80 % річних.

Частиною четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного Банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Згідно частин першої та другої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно з визначеною у кредитному договорі періодичністю має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Частиною шостою цієї статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57ц12, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічні правові позиції висловлені в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17 та в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі за № 61-1415св18, від 14 березня 2018 року у справі за № 61-6187св18, від 04 квітня 2018 року у справі за № 61-2067св18.

При цьому, банком належними та допустимими доказами не доведено повідомлення ОСОБА_1 про зміну процентної ставки, надання позивачем наказів банку про збільшення процентної ставки за кредитними договорами не свідчить про те, що відповідач був ознайомлений з їх змістом та погодив таку зміну.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що пред`явлені до стягнення відсотки нараховані банком неправильно, зокрема, згідно з розрахунком заборгованості відсотки у розмірі 9079,96 грн. нараховані банком з урахуванням процентної ставки 40,80% річних.

При цьому, посилання відповідача на неналежність розрахунку не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, судом перераховано пред`явлені до стягнення відсотки по процентній ставці, яка погоджена сторонами у відповідній довідці (2,5% день, або 30% річних), що складає 6676,44 грн. (9079,96грн.*2,5%/3,4%=6676,44грн.).

Враховуючи, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим відсоткам у розмірі 6676,44 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволенню.

Щодо доводів скарги про застосування наслідків пропуску строку позовної давності судова колегія зазначає наступне.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Приписами ч. 1 ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладений у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15 та у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 637/105/17 (провадження № 61-28440св18).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний закон набрав чинності з 02.04.2020 року.

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Враховуючи, що з 02.04.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги з 02.04.2017 року заявлені в межах строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності, про що подав відповідну заяву.

З цим позовом АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду засобами поштового зв`язку 23.03.2021 року, що підтверджується штемпелем на конверті.

Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" по договору ОСОБА_1 , сторонами погоджено здійснення погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7% заборгованості, але не менше 50грн. та не більше залишку боргу; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Згідно з наданою банком випискою за договором, останній раз користування кредитними коштами було здійснено ОСОБА_1 08.01.2020 року, зокрема, платіж "Страхування кредитного ліміту" у сумі 532,21грн.

Відповідачем визнається, що погашення кредитної заборгованості було здійснено безпосередньо ОСОБА_1 05.12.2016 року готівкою у сумі 990грн.

Таким чином, при вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності судом першої інстанції вірно враховано погодження сторонами здійснення погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, здійснення ОСОБА_1 погашення кредитних коштів 05.12.2016 року, останній раз користування ОСОБА_1 кредитними коштами 08.01.2020 року, строк дії картки до 05/21, продовження строку позовної давності в зв`язку з введенням карантину та пред`явлення банком цього позову до суду 23.03.2021 року.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 02.04.2017 року у відповідача відсутня прострочена заборгованість по кредиту та прострочена заборгованість по відсоткам, а тому всі заявлені до стягнення вимоги пред`явлені банком в межах строку позовної давності.

Отже, з огляду на вищевикладене, при зверненні до суду з цим позовом строк позовної давності банком не пропущено.

В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, суд першої інстанції оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 44732,43 грн. (38055,99 грн. заборгованість за кредитом+6676,44 грн. заборгованість за відсотками).

Щодо оскарження додаткового рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2154,23 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 грн. та витрати, пов`язані з залученням експерта, в сумі 255 грн.

Доповнено резолютивну частину рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.02.2024 року по справі № 641/2351/21 абзацом наступного змісту: «В задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2403,52грн. відмовити».

В апеляційній скарзі просить скасувати додаткове рішення, здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у тому числі на оплату судового збору у сумі 1362, 00 грн та на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.

Вказав, що у 2021 році ставка судового збору для фізичних осіб складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 908,00 грн, таким чином сума судового збору становить 1362,00 грн.

Зауважила, що у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції відповідач поніс додатково до заявлених у суді першої інстанції судові витрати на сплату судового збору в розмірі 1362 грн. та на професійну правничу допомогу (складення апеляційної скарги) у сумі 5000 грн., що підтверджується актом надання послуг від 11.03.2024р. та платіжною інструкцією від 01.03.2024р. Прошу зауважити, що для представника відповідача робота з банківськими документами, розрахунками та виписками є більш складною, ніж для позивача, який має штат кваліфікованих бухгалтерів та економістів, тому ця робота потребує багато часу та має високу складність.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір у розмірі 2270грн., що підтверджується платіжним дорученням № PROM2BP0U1 від 22.03.2021 року.

Враховуючи, що позов задоволено частково, частка задоволених позовних вимог складає 94,90%, витрати зі сплати судового збору у розмірі 2154,23 грн. (2270грн.*94,90/100) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно з положеннями ч.ч. 3 9 ст. 139 ЦПК України експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження розміру витрат на оплату робіт залученого відповідачем експерта представником ОСОБА_1 адвокатом Потеряєвою І.А. надані наступні документи:

1. акт № 01-07/23 від 07.07.2023 року попереднього визначення вартості виконання висновку експерта № 01-07/23, в якому представник відповідача та судовий експерт ФОП ОСОБА_3 погодили попередню вартість експертизи у розмірі 14816,76грн. (наперед оплачено 5000грн.);

2. повідомлення судового експерта Губанової І.В. від 25.09.2023 року про неможливість надання висновку № 01-07/23 у цивільній справі № 641/2351/21 в зв`язку з ненаданням документів;

3. акт про приймання-передачі повідомлення про неможливість надання висновку № 01-07/23 від 25.09.2023 року, в якому зазначено, що на вивчення матеріалів експертом витрачено 20,92години, вартість склала 5000грн.;

4. платіжна інструкція № 1 від 07.07.2023 року про оплату ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 за виконання економічної експертизи 5000грн.

Частина перша статті 1 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша статті 71 цього Закону).

Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке:

(1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;

(2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;

(3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;

(4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22.

Суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується замовлення ОСОБА_1 проведення економічної експертизи для визначення розміру заборгованості за кредитним договором, з метою проведення експертизи експертом Губановою І.В. складено клопотання про надання додаткових матеріалів, ухвалою суду від 10.08.2023 року такі матеріали витребувано у АТ КБ "ПриватБанк", однак останнім не надано, з огляду на що експертом складено повідомлення про неможливість проведення судово-економічної експертизи.

Враховуючи, що експертиза по справі не була фактично проведена за обставин, які не залежали від відповідача ОСОБА_1 , експертом витрачено час на вивчення матеріалів і вартість її послуг склала 5000грн., що є судовими витратами відповідача в межах цієї справи, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог (частка позовних вимог, в яких позивачу відмовлено складає 5,1%), витрати ОСОБА_1 на залучення експерта та проведення експертизи у сумі 255 грн. (5000грн.*5,1/100)пропорційно розміру вимог, в яких банку відмовлено, підлягають стягненню з АТКБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (за наявності заперечень учасника справи, якими є відповідні заперечення представника відповідача), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

В обґрунтування розміру понесених відповідачем ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано наступні документи:

1.Договір про надання правничої допомоги від 10.09.2021 року, укладений між адвокатом Потеряєвою І.А. та ОСОБА_1 на підготовку відзиву на позов та представництво інтересів відповідача по справі № 641/2351/21;

2.Акт наданих послуг від 15.02.2024 року, відповідно до якого адвокатом Потеряєвою І.А. по договору про надання правничої допомоги від 10.09.2021 року ОСОБА_1 надані наступні послуги: вивчення судової практики, складання відзиву на позов, участь у судових засіданнях, складення процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами справи на загальну суму 31800грн.;

3.Розписка від 16.09.2021 року про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 аванс по договору від 10.09.2021 року у сумі 5400грн., платіжна інструкція № 4 від 30.10.2023 року про оплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за юридичні послуги по справі № 641/2351/21 3500грн., платіжна інструкція № 5 від 26.11.2023 року про оплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за юридичні послуги по справі № 641/2351/21 3000грн., платіжна інструкція № 6 від 24.12.2023 року про оплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за юридичні послуги по справі № 641/2351/21 3000грн., платіжна інструкція № 1 від 24.01.2024 року про оплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за юридичні послуги по справі № 641/2351/21 2500грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог (частка позовних вимог, в яких позивачу відмовлено складає 5,1%), складність справи та виконаної адвокатом Потеряєвою І.А. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням поданого представником позивача заперечення щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів щодо їх неспівмірності, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача 1500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

При цьому, встановлено, що при постановленні рішення від 12.02.2024 року судом не ухвалено рішення в частині вимог, в задоволенні яких відмовлено (в резолютивній частині рішення не зазначено про відмову в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 2403,52грн.).

Враховуючи, що під час розгляду справи з приводу вказаної вимоги сторони подавали докази і давали пояснення, в мотивувальній частині рішення від 12.02.2024 року вказано на часткове задоволення позовних вимог, суд вважав за необхідне доповнити резолютивну частину рішення від 12.02.2024 року.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги про сплату судового збору за подання скарги у розмірі 1362, 00, з огляду на наступне.

За правилами пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року зі змінами та доповненнями, за подання апеляційної скарги на рішення суду підлягає сплаті судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особо судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2021 був визначений у розмірі 2270 грн 00 коп.

Позивачем у справі, АТ КБ «Приватбанк» було сплачено при подання позовної заяви судовий збір у розмірі 2270,00 грн (а.с.1 т.1).

Позовні вимоги були задоволені на 94,90 % (44732,43*100/47135,95)=2154,23 грн, сума, яка складає судовий збір, який і було стягнуто судом першої інстанції.

За подання апеляційної скарги судовий збір складає відповідно (2154,23*150%) = 3231,34 грн.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із ухваленим судом першої інстанції рішенням, проте вони спростовуються матеріалами справи, наведеними нормами права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги не спростовують висновки районного суду, тому колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення без змін.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Потеряєвої Ірини Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2024 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 липня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.