Справа №:755/4644/24
Провадження №: 2/755/3620/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

за участі:

представника позивача - адвоката Лук`янчука А.В.

представника відповідача

ОСОБА_1 - адвоката Павленка С.В.

представника третьої особи

ОСОБА_2 - адвокат Міхо К.В.

представника третьої особи

ОСОБА_3 - адвоката Короєда С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Сетам», Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Ярослава Вікторовича, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними електронних торгів, протоколу та акту,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ДП «Сетам», Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В., треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , у якому просила визнати недійсними електронні торги, організовані ДП «Сетам» з реалізації трикімнатної квартири

АДРЕСА_1 , лот № 530383, а також визнати недійсним протокол та акт проведення електронних торгів, організованих ДП «Сетам», з реалізації трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , лот

№ 530383 та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Квартира АДРЕСА_2 придбана у період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Право власності зареєстроване за ОСОБА_5 . Наразі позивач проживає за межами території України, є громадянкою Республіки Азербайджан. Син позивача повідомив, що не має доступу до спірної квартири, на неї накладено арешт та реалізовано через електронні торги. Позивач не мала статусу сторони виконавчого провадження, в межах якого відбулася реалізація спірної квартири. Оскільки спірна квартира придбана позивачем та ОСОБА_5 за час шлюбу, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, рівність часток презюмується. Таким чином, майно вибуло із власності позивача без її відома та поза її волею на підставі рішення суду, про яке вона не була обізнана, що свідчить про порушення її прав як власника такого майна. Приватним виконавцем не встановлено факту спільного майна подружжя, та не виділено частку кожного з подружжя у спірному майні. Вказані обставини суттєво вплинули на результат електронних торгів.

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 23 квітня 2024 року на 14-00 год.

18 квітня 2024 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Короєда С.О. Представник зазначив, що спірні електронні торги проведено в межах виконавчого провадження № НОМЕР_8 з примусового виконання виконавчого листа № 752/29764/21, виданого 28 жовтня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 897 943,84 дол. США та 11 350,00 грн судового збору. Позивачем не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у шлюбі, долучений до позову переклад свідоцтва про одруження не легалізований у встановленому законом порядку. Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності на квартиру позивачем не доведено. При цьому, у заяві про перегляд заочного рішення по справі № 752/29764/21 ОСОБА_5 визнав факт отримання грошових коштів у позику за розпискою від 20 березня 2014 року, таким чином у подружжя виник спільний борг (солідарні боржники), а тому за таким зобов`язанням подружжя відповідає всім своїм майном, необхідності визначати частку боржника у такому майні немає потреби. Порушень під час організації і проведення електронних торгів з боку відповідачів встановлено не було.

Проти позову заперечує, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

23 квітня 2024 року представник позивача ОСОБА_7 - адвокат Лук`янчук А.В., (у судовому засіданні та за допомогою системи «Електронний суд») подав до суду заяву про долучення доказів, а саме: листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 25 березня 2024 року.

У підготовчому засіданні 23 квітня 2024 року оголошено перерву до 28 травня 2024 року

10-15 год.

23 квітня 2024 року (вхід. № 23224), засобами поштового зв`язку, до суду надійшли письмові пояснення (відзив) відповідача - Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва

Бережного Я.В. Вказав, що позовні вимоги є безпідставним, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 02 листопада 2022 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_8 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 752/29764/21 від

28 жовтня 2022 року, виданого Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення з

ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики. Вказану постанову направлено на поштову адресу боржника. Також 02 листопада 2022 року винесено постанову про арешт майна боржника та постанову про арешт коштів боржника. 17 березня 2022 року приватним виконавцем здійснено опис та арешт майна боржника за наявною технічною документацією, в тому числі на квартиру за адресою:. АДРЕСА_3 . Нерухоме майно передано на реалізацію. 22 червня 2023 року на офіційному веб-сайті ДП «Сетам» опубліковано лот № 530383 з реалізації нерухомого майна за стартовою ціною 5 222 835,50 грн. Згідно протоколу від 24 липня

2023 року № 591767 переможцем електронних торгів визнано ОСОБА_2 25 жовтня 2023 року приватним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Сторонами виконавчого провадження не проводився поділ спільної сумісної власності подружжя або виділ частки співвласників у судовому порядку. Заходів забезпечення позову у період опису та арешту майна, його примусової реалізації на авторизованому торговельному майданчику ДП «Сетам» у встановлений законом строк сторонами виконавчого провадження не заявлялося, жодні дії приватного виконавця сторонами не оскаржувалися.

У задоволенні позову просив відмовити.

Підготовчі засідання 09 липня 2024 року та 30 липня 2024 року відкладено за клопотаннями представника позивача ОСОБА_7 - адвоката Лук`янчука А.В.

25 вересня 2024 року представник позивача ОСОБА_7 - адвокат Лук`янчук А.В., подав заяву про проведення підготовчого засідання без участі позивача, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду не заперечував.

У підготовче засідання 25 вересня 2024 року представник відповідача ДП «СЕТАМ» не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

25 вересня 2024 року представник відповідача - Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В. - адвокат Павленко С.В., подав клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності приватного виконавця Бережного Я.В. та його представника, просив підготовче провадження закрити та призначити справу до судового розгляду.

У підготовче засідання 25 вересня 2024 року третя особа - ОСОБА_5 , не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином, правом подання пояснень щодо позову не скористався.

25 вересня 2024 року через систему «Електронний суд» представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Міхо К.В., до суду подав заяву, в якій просить підготовче засідання провести без участі третьої особи ОСОБА_2 та його представника, закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті. Правом подання пояснень щодо позову не скористався.

25 вересня 2024 року представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Короєд С.О., подав заяву про проведення підготовчого засідання за відсутності третьої особи ОСОБА_3 та його представника, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду не заперечував.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 15 жовтня 2024 року на 10-00 год.

14 жовтня 2024 року представник відповідача - Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В., - адвокат Павленко С.В., подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів правової (правничої) допомоги.

У судовому засіданні 15 жовтня 2024 року представник позивача - адвокат Лук`янчук А.В., надав пояснення, у яких зазначив, що позивач та ОСОБА_5 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, придбали квартиру у місті Києві. У 2017 році виїхали за межі території України, за квартирою доглядали їхні діти. У 2022 році син позивача не зміг потрапити до спірної квартири, його повідомили, що у квартири новий власник. З`ясувалося, що квартиру реалізовано через електронні торги під час виконання судового рішення у примусовому порядку. Наразі, вказане рішення скасовано апеляційним судом. Позивача, як співвласника квартири, не було повідомлено про ухвалене рішення, здійснення примусової реалізації майна, чим порушено права позивача. До позову додано свідоцтво про право власності, видане на ім`я ОСОБА_5 та докази перебування сторін у шлюбі. Позовні вимоги просив задовольнити. Додатково зазначив, що відповідачі у справі жодних письмових заперечень, відзиву чи заяв по суті справи, не подали, таким правом не скористались.

Представник відповідача - Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва

Бережного Я.В., - адвокат Павленко С.В., пояснив, що під час примусового виконання рішення суду, з урахуванням розміру суми, що підлягала стягненню у примусовому порядку, накладено арешт на майно боржника та, в подальшому, реалізовано його на електронних торгах, виконавче провадження закрито. Виконавцем встановлено, що спірне майно належало боржникові, інформації про наявність співвласників не встановлено, тому обов`язку повідомляти позивача про проведення електронних торгів приватний виконавець не мав. Всі документи виконавчого провадження надсилалися за адресою боржника, зазначеною у виконавчому листі. Скарг на дії виконавця не надходило. Правил проведення електронних торгів порушено не було.

Представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Міхо К.В., пояснив, що представник позивача - адвокат Лук`янчук А.В., представляє інтереси ОСОБА_5 і в інших справах, тому має можливість отримувати необхідні документи самостійно. Докази перебування позивача та ОСОБА_5 у шлюбі в матеріалах справи відсутні. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна, сплатив кошти за квартиру. Також позивачем неправильно визначено суб`єктний склад учасників справи, оскільки позивачем не заявлено вимог до ОСОБА_2 .

Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Короєд С.О., підтримав доводи, викладені у письмових поясненнях. Наголосив, що відсутні докази перебування позивача у шлюбі з боржником, засвідчені належним чином. Позивачем не правильно визначено процесуальний статус учасників справи, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У задоволенні позову просив відмовити.

У судовому засіданні оголошено перерву до 19 листопада 2024 року до 15-30 год.

У судовому засіданні 19 листопада 2024 року за клопотання представника позивача адвоката Лук`янчука А.В. оголошено перерву до 04 грудня 2024 року до 10-00 год.

У судовому засіданні 04 грудня 2024 року представник позивача - адвокат Лук`янчук А.В., позов підтримав, зазначив, що електронні торги проведено з порушенням законодавства, докази на дотримання процедури електронних торгів відсутні, не враховано оцінку майна та позицію співвласника майна, тобто правові підстави для реалізації квартири були відсутні. Позов просив задовольнити.

Представник відповідача - Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В., - адвокат Павленко С.В., вказав, що позов не підлягає задоволенню. Позивачем не підтверджено, що майно належить йому. Приватним виконавцем вчинено всі дії, передбачені законодавством, в тому числі направлено відповідні запити, проведено оцінку та вчинено реалізацію майна. Підстави для скасування торгів відсутні, правил реалізації майна порушено не було. У задоволенні позову просив відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Міхо К.В., позов вважає необґрунтованим. Позивачем не підтверджено обставини, на які вона посилається. Оскільки позивач вважає, що їй належить частина спірного майна, то вона має право просити скасувати торги та акт в цій частині, а не повністю. При цьому, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нерухомого майна. Учасники справи неодноразово звертали увагу позивача на необхідності залучення до складу учасників справи ОСОБА_2 в іншому процесуальному статусі. У задоволенні позову просив відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Короєд С.О., вказав, що позивачем не доведено, що вона перебувала з боржником у зареєстрованому шлюбі станом на дату придбання квартири, оскільки свідоцтво про реєстрацію шлюбу не апостильовано відповідно до вимог діючого законодавства. Відсутність відзиву на позов відповідача ДП «Сетам» та невиділення частки квартири не є самостійними підставами для задоволення позову. Позивачем зазначено неналежний склад учасників справи, ОСОБА_2 не зазначено відповідачем, добросовісність набуття майна ОСОБА_2 не спростовано, позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Позивач не скористався правом залучення ОСОБА_2 до складу учасників справи у належному процесуальному статусі. Рішення Київського апеляційного суду, на яке посилається представник позивача, не має правового значення у цій справі. У задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач ДП «Сетам» у судові засідання представника не направив, про дату, час та місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, клопотань не заявляв.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Згідно наданого перекладу з азербайджанської мови на українську мову свідоцтва про одруження від 12 серпня 1996 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали шлюб 12 серпня

1996 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 12 серпня 1996 року зроблено запис

№ 3. Після укладення шлюбу присвоєно прізвища: чоловіку - « ОСОБА_9 », дружині - « ОСОБА_9 ». Місце реєстрації - Виконавча влада с. Шаріф Белоканського району Азербайджанської Республіки.

Переклад з азербайджанської мови на українську мову здійснено позаштатним перекладачем Першої київської державної нотаріальної контори Салмановим М.У.о., справжність підпису перекладача та вірність фотокопії посвідчено 17 грудня 2001 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 21 квітня 2005 року серії НОМЕР_2 , виданого на підставі наказу Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15 квітня 2005 року № 680-С/КІ, квартира АДРЕСА_2 , що складається з трьох кімнат, житловою площею 69,30 кв. м, загальною площею 119,50 кв. м, на праві приватної власності належить ОСОБА_5 .

На свідоцтві від 21 квітня 2005 року серії НОМЕР_2 вчинено реєстраційний напис від

26 квітня 2005 року, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_5 , записаний у реєстрову книгу за № 424-107 за реєстровим № 44435.

З відкритого порталу даних Єдиний державний реєстр судових рішень встановлено, що у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 752/29764/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2022 року по справі

№ 752/29764/21 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5

27 травня 2022 Головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стромко І.М. при примусовому виконанні ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від

16 травня 2022 року по справі № 752/29764/21 про накладення арешту на квартиру за адресою:

АДРЕСА_3 , винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 69119913, виконавцем встановлено, що рішення суду виконано повністю, арешт на квартиру накладено, про що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено обтяження

№ 46933489.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року по справі № 752/29764/21 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь

ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 897 943 долари США 84 центи та

11 350 гривень 00 копійок судового збору.

Відповідно до акту від 27 липня 2023 року про проведення електронного аукціону,

ВП № НОМЕР_8, Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бережним Я.В. при примусовому виконанні виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2022 року № 752/29764/21 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 897 943,84 дол. США та 11 350,00 грн судового збору, встановлено, що Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бережним Я.В. 17 травня 2023 року здійснено опис та арешт майна боржника, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_5 . Відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» 22 червня 2022 року приватним виконавцем підготовлено заявку на реалізацію вказаного об`єкту нерухомого майна. 22 червня 2022 року на офіційному веб-сайті ДП «Сетам» опубліковано лот № 530383 - трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 . 24 липня

2023 року організатором проведено електронні торги з реалізації лоту № 530383. Також 27 липня

2023 року організатором оформлено протокол № 591767 проведення електронних торгів з реалізації лоту № 530383.

Змістом протоколу від 24 липня 2023 року № 591767 визначено переможця, а саме

ОСОБА_2 . Зазначений об`єкт нерухомого майна реалізовано організатором за ціною продажу 5 222 835,50 грн. Сума сплаченого гарантійного внеску складає 261 141,78 грн. Сума, яку необхідно перерахувати на рахунок продавця - 4 961 693,72 грн. Вказані кошти мають бути сплачені переможцем до 07 серпня 2023 року.

Згідно свідоцтва від 02 серпня 2023 року, зареєстрованого у реєстрі за № 689, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьмич В.М., відповідно до статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведення електронного аукціону (ВП № НОМЕР_8), складеного 27 липня 2023 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бережним Я.В. та постанови про виправлення помилки у процесуальному документі, що винесена

02 серпня 2023 року, посвідчив, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з квартири АДРЕСА_2 , яке придбане ОСОБА_2 за 5 222 835,50 грн, що раніше належало ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 21 квітня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу від 15 квітня 2005 року № 680-С/КІ.

З витягу з Державного реєстру речових прав від 02 серпня 2023 року № 341343588 встановлено, що закінчений будівництвом об`єкт - квартира за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000, на праві власності належить ОСОБА_2 , розмір частки - 1/1, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від

02 серпня 2023 року № 68707534, підстава - свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) від 02 серпня 2023 року № 689.

До матеріалів справи долучено протокол добровільного опитування від 01 листопада 2023 року, відповідно до якого, адвокат Максименко Я.О., в рамках надання правової допомоги

ОСОБА_10 , керуючись пунктом 7 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за згодою ОСОБА_11 , провів його добровільне опитування. З протоколу встановлено, що предметом опитування є обставини, що підтверджують факт вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною п`ятою статті 185 КК України. ОСОБА_11 повідомив, що у період з 13 лютого 2022 року по 28 липня 2023 року квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була порожня, окрім періоду з 12 червня 2023 року по 26 червня 2023 року, коли там перебувала мама - ОСОБА_4 к. З 28 липня по 09 серпня 2023 року в квартирі проживав я ( ОСОБА_11 ) та наречена. 11 серпня 2023 року потрапити до квартири не зміг, замок у вхідних дверях уже було змінено. Щоб потрапити до квартири викликав поліцію, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, у доступі до квартири відмовлено, аргументи з приводу перебування у приміщенні квартири особистих речей не враховано. У період з 13 вересня по 20 вересня 2023 року ОСОБА_5 спілкувався з ОСОБА_3 з приводу ситуації, що склалася, місцезнаходження речей ОСОБА_11 встановити не вдалося.

Також до матеріалів справи долучено інформацію про перетин державного кордону України ОСОБА_12 у період з 01 січня 2022 року по 11 вересня 2023 року, інформацію про перетин кордону ОСОБА_13 у період з 01 січня 2022 року по 11 вересня 2023 року, інформацію про перетин кордону ОСОБА_14 за період з 01 січня 2022 року по 11 вересня 2023 року, а також позивачем ОСОБА_15 за період з 01 січня 2022 року по 11 вересня 2023 року.

З копії Ухвали Київського апеляційного суду від 03 січня 2024 року по справі № 752/29764/21 встановлено, що у провадженні Київського апеляційного суду перебуває цивільна справа

№ 752/29764/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Лук`янчука А.В., на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Станом на дату ухвалення рішення суду з відкритого порталу даних Єдиний державний реєстр судових рішень відомостей про скасування заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року по справі № 752/29764/21 не встановлено, сторонами відповідної постанови Київського апеляційного суду не долучено. Зокрема, представник позивача зазначив, що постанови Київського апеляційного суду судом апеляційної інстанції виготовлено не було.

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована.

Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Надаючи правову оцінку запереченням учасників справи щодо недоведеності позивачем факту перебування в шлюбі з боржником ОСОБА_5 , суд зазначає таке.

У постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 444/3738/21 вказано, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити у задоволенні позову.

Оцінюючи наявність права звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів позивача ОСОБА_4 , в частині оцінки наданого позивачем перекладу свідоцтва про одруження, суд враховує, що правове співробітництво у цивільних і кримінальних справах з Азербайджаном, Вірменією, Казахстаном, Киргизстаном, Молдовою, Таджикистаном, Туркменістаном, Узбекистаном та Грузією здійснюється на підставі двосторонніх міжнародних договорів України з відповідними державами, а також багатосторонніх міжнародно-правових інструментів, що діють в рамках Ради Європи, ООН, Гаазької конференції з міжнародного приватного права, чинних у відносинах з відповідними державами. Актуальна інформація щодо багатосторонніх міжнародних договорів, чинних у відносинах України з вказаними державами, розміщена на офіційних веб-сайтах відповідних міжнародних організацій.

Питання взаємного визнання документів без додаткового засвідчення регулюються статтею

15 Договору між Україною і Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, статтею 13 Договору між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, статтею 13 Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах.

У відносинах України з Азербайджаном, Вірменією, Грузією, Казахстаном, Киргизстаном, Молдовою, Таджикистаном, Узбекистаном, Росією та Білоруссю діє Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року (далі - Гаазька Конвенція 1961 року), відповідно до частини другої статті 3 якої дотримання процедури проставлення на іноземному офіційному документі не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють у державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Станом на 24 лютого 2022 року у відносинах із зазначеними державами-сторонами Гаазької конвенції 1961 року діяла Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, статтею 13 якої визначено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за встановленою формою та скріплені гербовою печаткою ухвалюються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення; документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Таким чином, протягом строку, визначеного постановою Кабінету Міністрів, офіційні документи, видані у вищезазначених державах (Азербайджан, Вірменія, Грузія, Казахстан, Киргизстан, Молдова, Таджикистан, Узбекистан, Росія та Білорусь), можуть прийматися на території України без вимоги додаткового засвідчення, а по завершенні такого періоду - прийматимуться за умови їх засвідчення апостилем.

Таким чином, підстави для визнання наданого позивачем нотаріально посвідченого перекладу свідоцтва про одруження неналежним та недопустимим доказом відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17, від 29 червня

2021 року у справі № 916/964/19, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня

2021 року у справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 8 лютого

2022 року у справі № 209/3085/20, від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20, від 22 лютого

2022 року у справі № 761/36873/18, від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17, від 28 вересня

2022 року у справі № 483/448/20, від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 21 вересня

2022 року у справі № 908/976/190).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, від 02 лютого 2021 року у справі

№ 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 20 жовтня 2021 року у справі

№ 9901/554/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 02 листопада 2021 року у справі

№ 925/1351/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року по справі № 233/4365/18 зауважила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року справі № 750/3192/14, від

22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (частина перша статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, продаж майна на торгах є його примусовою реалізацією.

Реалізація майна, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів.

Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином.

Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу (купівлю-продаж) на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів.

Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги.

Викладене узгоджується з постановами Великої Палати Верховного Суду від 04 липня

2023 року по справі № 233/4365/18, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20.

З огляду на наведене неналежним та неефективним способом захисту є відповідна вимога позивача.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2023 року по справі № 233/4365/18 зазначила, що вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді, якщо позивачем і відповідачем є продавець і покупець за договором купівлі-продажу.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 грудня 2022 року у справі

№ 461/12525/15-ц, від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 раніше виснувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна.

Якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).

Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу.

Викладене узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 і від 05 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України встановлено, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Безумовно, придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

Однак, суд враховує, що позивачем не оспорювався факт добросовісного набуття покупцем ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно через електронні торги. Позовні вимоги обґрунтовано саме порушенням процедури звернення стягнення на належне боржникові майно та недотримання приватним виконавцем вимог законодавства.

Отже, позивачем заявлено вимоги саме про визнання недійсними електронних торгів, вказана вимога не поєднана з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння, добросовісність набуття ОСОБА_16 майна не заперечувалася.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Таким чином, позивачем заявлено вимогу про визнання недійсними електронних торгів, тобто особливого виду договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При вирішенні спору про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог має зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

При цьому, підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності ) має існувати в момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі

№ 522/25151/14- ц)

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що:

«31.4. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

31.5. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19 зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (Постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі

№ 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Отже гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

А тому, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину ) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав.

Згідно статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Згідно позиції Верховного Суду у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (постанови Верховного Суду від

22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19, від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18, від

27 січня 2021 року у справі № 463/1540/14- ц від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, від

19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16-ц, від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18, від

08 липня 2020 року в справі № 612/808/18).

У справі, що розглядається, відчуження спірного об`єкту нерухомості відбулося через електронні троги, проведені ДП «Сетам».

Як уже зазначалося раніше, електронні торги (аукціон) є особливим видом договору купівлі - продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів.

У справі, що розглядається, сторонами договору купівлі-продажу є боржник - ОСОБА_5 , продавці: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Я.В. та ДП «Сетам» (як організатор електронних торгів), а також - ОСОБА_2 , як покупець за таким договором.

Позов пред`явлено ОСОБА_4 до ДП «Сетам», Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В. При цьому, боржник ОСОБА_5 та покупець ОСОБА_2 , є третіми особами, а не співвідповідачами. Позивач клопотань про залучення вказаних осіб співвідповідачами не заявив. При цьому, суд враховує, що іншими учасниками справи неодноразово наголошувалося, з урахуванням заявлених позивачем вимог, на необхідності перегляду складу учасників справи, зокрема зміни їх процесуального статусу.

Отже, оскільки позивач пред`явив позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору є третьою особою, то відсутні підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів.

Водночас, обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись статтями 15, 16, 202, 203, 215, 263, 387, 388, 509, 627, 638, 640, 655, 656 ЦК України, статтями 60, 63, 70 Сімейного кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження», статтями 12, 13, 51, 133, 141, 259, 263, 264-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Державного підприємства «Сетам», Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Ярослава Вікторовича, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсними електронних торгів, протоколу та акту, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - Державного підприємства «Сетам», ідентифікаційний код юридичної особи в , адреса місцезнаходження: вул. Стрілецька, 4-Б, м. Київ, 01001.

Відповідач - Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Ярослав Вікторович, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Третя особа - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Третя особа - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_6 .

Третя особа - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення виготовлено 10 грудня 2024 року.

Суддя О.О. Хромова