ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 577/1384/22

провадження № 61-7315св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко І. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Попівська сільська рада Конотопського району Сумської області, ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діють ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2023 року у складі судді Потій Н. В., та додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2023 року у складі судді Потій Н. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у складі колегії суддів Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

Позов мотивовано тим, що у 1996 році ОСОБА_9 реалізував право на отримання земельної частки (паю) разом з дружиною ОСОБА_10 та сином ОСОБА_9 .

Розпорядженням голови Конотопської районної державної адміністрації Сумської області (далі - Конотопська РДА) від 15 червня 1999 року № 216 надано дозвіл на розробку технічної документації щодо виділення в натурі земельних паїв власникам земельних сертифікатів із складу земель резервного фонду на території Соснівської сільської ради Конотопського району Сумської області.

Відповідно до розпорядження Конотопської РДА від 15 листопада 1996 року № 333 ОСОБА_9 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) від 25 грудня 1996 року серії СМ № 0173706 в КСП «8 Березня» с. Заводи Конотопського району Сумської області розміром 5,44 в умовних кадастрових гектарах.

Вказував, що рішенням 5 сесії 23 скликання Соснівської сільської ради Конотопського району Сумської області від 09 липня 1999 року «Про погодження документації та видачу державних актів власникам земельних сертифікатів КАП «8 Березня» с. Заводи» надано у приватну власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з видачею державних актів на право приватної власності 323 громадянам - власникам земельних сертифікатів на земельну частку (пай) членам КАП «8 Березня» с. Заводи». Згідно із списком (додаток № 282 - Чепурна Варвара (номер земельної ділянки 33 та 34) - площа 5,2843 га, порядковий № 283 - ОСОБА_9 (номер земельної ділянки 341) - площа 6,0604 га, порядковий № 284 - ОСОБА_9 (номер земельної ділянки 31) - площа 5,0767 га. У зв`язку з чим відбулося значне збільшення площі земельної ділянки для ОСОБА_9 (наданої для відведення 6,0604 га) позивачу невідомо.

Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових га по КСП «8 березня» відповідно до «Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) громадян-членів КСП «8 березня» становив по 5,20 умовних кадастрових гектарів.

Актом від 14 липня 1999 року передавання-приймання земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності КАП «8 Березня» с. Заводи» власнику земельного сертифікату серії СМ № 0173706 ОСОБА_9 (номер земельної ділянки 341) погоджено передачу земельної частки (паю) площею 6,0604 га разом із земельною ділянкою ОСОБА_9 (номер земельної ділянки 31) без виділення та закріплення земельної ділянки на місцевості та погодження меж земельної ділянки із сусідніми землевласниками (землекористувачами). Нумерація розташування земельних ділянок за номерами 31 та 341 свідчить про відсутність їх спільного (по-сусідству) розташування та на значній відстані один від одного.

Рішенням Конотопської РДА від 15 липня 1999 року № 218 «Про затвердження технічної документації по виділенню в натурі земельних паїв» затверджена технічна документація щодо виділення в натурі земельних паїв та виділено в натурі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні паї згідно з розробленою документацією.

ОСОБА_10 відповідно до державного акта серії І-СМ № 027652 від 16 липня 1999 року передано у власність земельні ділянки: площею 5,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,0360 га, кадастровий номер :07:001:0157, площею 0,2407 га, кадастровий номер :07:001:0187.

ОСОБА_9 набув право власності на земельну ділянку внаслідок паювання відповідно до державного акта серії І-СМ № 027654 від 16 липня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 248, йому була передана у власність земельна ділянка площею 5,08 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з чітко визначеними межовими знаками та планом зовнішніх меж за всіма поворотами кутів на місцевості площею 5,0767 га, кадастровий номер :07:001:0789.

Надалі ці земельні ділянки успадкував ОСОБА_2

16 липня 1999 року на ім`я ОСОБА_9 видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-СМ № 027653 про передачу у власність земельної ділянки площею 6,06 га в межах згідно з планом на території земель Соснівської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрований у Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 247. Державний акт містить план (абрис) зовнішніх меж земельної ділянки з описом меж від А до Б - як землі загального користування (дорога), від Б до В - ОСОБА_9 , потім від В до Г та від Г і далі координати не зазначені, кути поворотів не визначені, сусідні земельні ділянки не вказані. Під час виготовлення та видачі вказаного державного акта на ім`я ОСОБА_9 перенесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевість) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками, в тому числі відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та за затвердженою відповідною технічною документацією для власника приватної земельної ділянки на підставі державного акта не здійснювалося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 липня

2001 року після смерті ОСОБА_9 дружина померлого ОСОБА_10 прийняла та оформила спадщину на спадкове майно у вигляді земельної ділянки розміром 6,06 га, належної померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-СМ № 027653 від 16 липня 1999 року, свідоцтво зареєстровано у реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1-2729 та оформлено на бланку АЕВ № 071494. Проте на довідці про внесення запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ від 01 серпня 2001 року (бланк МА № 017502) реєстраційний номер 071492 виправлений вручну як 071494 без застереження внесених змін.

Після прийняття спадщини після чоловіка ОСОБА_10 замовила виготовлення нового державного акту серії СМ № 004996 від 24 вересня 2001 року, який видано на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом АЕВ № 071494 від 27 липня 2001 року № 1-2723, тоді як свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 липня 2001 року зареєстровано у реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1-2729.

Отже, на одну земельну ділянку площею 6,06 га виготовлено 2 державних акта, але за різними підставами передачі земельної ділянки у власність - один на підставі приватизації, другий - у порядку спадкування, тоді як свідоцтво про право на спадщину є самостійним правовстановлюючим документом і дублювання новим державним актом не потребував.

Наведене свідчить про відсутність технічної документації із землеустрою щодо державного акта серії СМ № 004996 від 24 вересня 2001 року.

Окрім того, позивач зазначав, що реєстрація державного акта в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 247а не є підтвердженням проведення реєстрації державного акта, а свідчить про допис під реєстрацією за № 247 на померлого чоловіка.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 заведено спадкову справу № 163/2014, спадщину прийняв її син ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 виготовив технічну документацію на земельну ділянку відповідно до державного акта серії І-СМ № 027652 від 16 липня 1999 року площею 5,28 га. Технічна документація на земельну ділянку площею 6,06 га (після смерті батька з переходом до матері та надалі до їхнього сина ОСОБА_9 ) не замовлялася і не виготовлялася, кадастровий номер на земельну ділянку площею 6,06 га не визначався. Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_9 відносно ділянки площею 6,06 га не отримував.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 спадщину прийняв його брат ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 оформив спадщину в порядку спадкування після смерті рідної матері на земельні ділянки площею 5,0360 га, кадастровий номер :07:001:0157, та площею 0,2407 га, кадастровий номер :07:001:0187, та після смерті брата площею 5,0767 га, кадастровий номер :07:001:0789. Технічна документація на земельну ділянку площею 6,06 га не замовлялася і не виготовлялася, кадастровий номер на земельну ділянку площею 6,06 га не визначався.

Позивач вказував, що він дізнався про наявність спірного державного акту на право приватної власності на землю серії СМ № 004996 від 24 вересня 2001 року у лютому 2020 року в межах справи Конотопського міськрайонного суду Сумської області № 577/52/19 за позовом ОСОБА_2 до Конотопської районної державної адміністрації Сумської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, приватне підприємство «Меридіан-С», приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Мусієнко В. В., ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень в частині надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства, передачі у власність громадянам земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, а про достовірність державного акта за його реквізитами дізнався під час розгялду даної справи в 2022 році разом з отриманням повної та достовірної інформації про державний акт на право приватної власності на землю серії І-СМ № 027653 від 16 липня 1999 року та про свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 липня 2001 року.

Посилаючись на такі обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив поновити йому строк для звернення до суду з цим позовом та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії СМ № 004996, виданий 24 вересня 2001 року Соснівською сільською радою Конотопського району Сумської області на ім`я ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕВ № 071494 від 27 липня 2001 року на земельну ділянку площею 6,06 га в межах згідно з планом за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Соснівської сільської ради (на час подання позовної заяви - Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області), зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 247а.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2023 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2023 року у задоволенні заяви адвоката Нежевело В. В., в інтересах ОСОБА_1 про стягнення фактично понесених судових витрат за надання правничої допомоги та інших витрат у справі відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що на час видачі ОСОБА_10 24 вересня 2001 року державного акта на право приватної власності на землю серії СМ № 004996 на успадковану нею земельну ділянку права позивача не порушені.

При цьому місцевий суд врахував, що позивачу ОСОБА_1 лише 04 березня 2008 року, тобто більше ніж через сім років після видачі державного акта ОСОБА_10 , було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на території Соснівської сільської ради і видачу державних актів на право власності на земельні ділянки.

Водночас рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 листопада 2021 року у справі № 577/52/19, яке набрало законної сили 04 жовтня 2022 року, за позовом ОСОБА_2 до Конотопської районної державної адміністрації Сумської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, приватне підприємство «Меридіан-С», приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Мусієнко В. В., ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень в частині надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства, передачі у власність громадянам земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки визнано недійсним як розпорядження Конотопської РДА від 04 березня 2008 року № 98 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , так і державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЕ № 418717, серії ЯЕ № 418687, серії ЯЕ № 418714 та серії ЯЕ № 418711, видані 27 березня 2008 року, які накладаються на земельну ділянку померлої ОСОБА_10 .

Додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2023 року мотивовано тим, що вимоги представника позивача про стягнення судових витрат, зокрема витрат на правову допомогу, не підлягають задоволенню, оскільки рішенням суду від 12 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Сумського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2023 року та додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2023 року залишено без змін.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500,00 грн витрат на правничу допомогу в апеляційному суді.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що на час видачі ОСОБА_10 24 вересня 2001 року державного акта на право приватної власності на землю серії СМ № 004996 на успадковану нею земельну ділянку права позивача не порушені.

Погоджуючись із висновком місцевого суду, суд апеляційної інстанції врахував, що оскільки на час видачі ОСОБА_10 24 вересня 2001 року державного акта на право приватної власності на землю серії СМ № 004996 на успадковану нею після смерті чоловіка ОСОБА_9 земельну ділянку право позивача не було порушено, так як лише 04 березня 2008 року йому було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а надалі розпорядження Конотопської РДА від 04 березня 2008 року № 98, зокрема, в частині затвердження проекту землеустрою про відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності та державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 27 березня 2008 року ОСОБА_1 , визнано недійсним судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Залишаючи без змін додаткове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судові витрати у разі відмови у задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діють ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2023 року, додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року, уточнивши в червні 2023 року вимоги касаційної скарги, в якій представники заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2023 року та додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та здійснити розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представники заявника посилаються на пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, зокрема зазначають про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні:

- висновків Верховного Суду щодо обов`язку позивача довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, викладених у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц та постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14;

- висновків щодо застосування норм статті 391 ЦК України, статей 125, 107, 152 ЗК України та вирішення питання щодо обраного позивачем способу захисту без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та постанові Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у справі № 500/529/13-ц.

Також представники заявника посилаються на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частини третьої статті 411 цього Кодексу (суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу).

Крім того, вказують, що у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500,00 грн понесених судових витрат, оскільки суду не надано належних доказів понесення таких витрат.

Доводи відзиву на касаційні скарги

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У липні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли на адресу Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з протоколом загальних зборів колгоспу-асоціації «Соснівський» від 27 січня 1996 року затверджено установчу угоду про створення сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Соснівське», статут та список членів КАП, які мають право на майновий та земельний пай.

Розпорядженням Конотопської РДА № 22 від 08 лютого 1997 року затверджено розрахунок вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах по КСП «Соснівський». Вартість земельної частки (паю) - 13 113 грн, розмір земельної частки (паю) - 3,80 га.

На території Соснівської сільської ради Конотопського району свого часу було два сільськогосподарських підприємства, а саме КСП «8 Березня» та КСП «Соснівський». Розмір земельної частки паю (в умовних кадастрових гектарах) по КСП «Соснівський» відповідно до Технічної документації по визначенню розмірів земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах і вартісному виразі становить 3,80 умовних кадастрових гектарів. Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах по КСП «8 Березня» відповідно до «Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) громадян-членів КСП «8 Березня» Конотопського району становить 5,20 умовних кадастрових гектарів.

25 грудня 1996 року ОСОБА_9 відповідно до рішення Конотопської РДА від 15 листопада 1996 року № 333 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0173706 в колективному сільськогосподарському підприємстві «8 Березня» розміром 5,44 в умовних кадастрових гектарах, зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Конотопською РДА членам КСП «8 Березня» за № 206 від 30 грудня 1996 року.

На замовлення КАП «8 Березня» с. Заводи» Конотопського району Сумський філіал Інституту землеустрою Української аграрної академії наук виготовив технічну документацію щодо виділенню в натуру земельних паїв власникам земельних сертифікатів КСП «8 Березня».

14 липня 1999 року складено акт про приймання та передавання земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності КАП «8 Березня» с. Заводи» власнику сертифікату серії СМ № 0173706 ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 взамін сертифіката виготовлений державний акт на право власності серії НОМЕР_2 від 16 липня 1999 року на земельну ділянку площею 6,06 га, що вбачається з листа Головного управління Держгеокадастру в Сумській області.

Відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю серії І-СМ № 027653, виданого 16 липня 1999 року, ОСОБА_9 на підставі рішення 5 сесії 23 скликання Соснівської сільської ради від 09 липня 1999 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 6,06 га в межах згідно з планом, розташовану на території Соснівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 247.

З копії спадкової справи № 1-2729 вбачається, що 27 липня 2001 року Конотопською районною державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії АЕВ № 071494, згідно з яким спадкоємцем ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дружина ОСОБА_10 .

Спадкове майно, на яке видано вказане свідоцтво, складається з земельної ділянки розміром 6,06 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Соснівської сільської ради (16 липня 1999 року виданий державний акт на право приватної власності на землю серії І-СМ № 027653).

З копії спадкової справи 163/2014, яка приєднана до спадкової справи

№ 123/2015, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Заводи Конотопського району Сумської області померла ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

За інформацією Соснівської сільської ради ОСОБА_9 , 1955 року народження, прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_10 , оскільки зареєстрований та постійно проживав в одному спадковому будинку зі спадкодавцем.

08 серпня 2014 року ОСОБА_9 звернувся до приватного нотаріуса Мусієнко В. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 , на підставі якої 09 вересня 2014 року заведено спадкову справу № 163/2014. ОСОБА_11 (сестра) та ОСОБА_2 (брат) від прийняття спадщини відмовилися.

З копії державного акту серії І-СМ № 027652 від 16 липня 1999 року відомо, що ОСОБА_10 на підставі рішення 5 сесії 23 скликання Соснівської сільської ради від 09 липня 1999 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,28 га, розташовану на території Соснівської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

28 вересня 2014 року ОСОБА_9 видано свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку площею 5,2767 га, у тому числі: ріллі - 5,0360 га, кадастровий номер :07:001:0157, та ріллі - 0,2407 га, кадастровий номер :07:001:0187.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

26 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Мусієнко В. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_9 , на підставі якої заведено спадкову справу № 123/2015.

07 грудня 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку розміром 5,0767 га, у тому числі ріллі - 5,0767 га, кадастровий номер :07:001:0789, що належала померлому ОСОБА_9 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-СМ № 027654 від 16 липня 1999 року.

За інформацією Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області від 23 червня 2022 року документи, на підставі яких ОСОБА_10 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, протокол зборів колективу сільськогосподарського підприємства, інформація щодо середнього розміру земельної частки (паю), зберігається у Державному фонді документації і землеустрою, держателем якого є Держгеокадастр України. Рішення сесій та інші документи колишньої Соснівської сільської ради за 2001 рік передані до архівного відділу Конотопської РДА. Зберігання реєстраційних справ з державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснюється районною державною адміністрацією. Інформація щодо визначення середнього розміру земельної частки (пай) існує тільки по кожному підприємству чи господарству окремо, а не по району в цілому та зберігається в Держгеокадастрі.

З листа архівного відділу Конотопської районної державної адміністрації від 06 липня 2022 року відомо, що список членів КАП «Соснівське», які мають право на майновий та земельний пай, список осіб до розпорядження від 01 лютого 1997 року № 22, яким видані сертифікати на право на земельну частку (пай) членам господарства, на підставі яких ОСОБА_10 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, хто був власником до 2001 року земельної ділянки площею 6.06 га, щодо власності на земельну ділянку площею 6,06 га до моменту набуття прав ОСОБА_10 , технічна документація (проект) землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на земельну ділянку площею 6,06 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка передана ОСОБА_10 у спадщину, технічна документація (проект) землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відносно земельної ділянки площею 6,06 га на території Соснівської сільської ради Конотопського району Сумської області, на яку було видано державний акт - на зберігання до відділу не надходили. Аналогічна інформація викладена в листі Конотопської РДА від 13 липня 2022 року.

З листа Конотопської РДА від 19 серпня 2022 року відомо, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто за три роки до створення архіву, а відтак не могла проходити реєстрацію як власник земельної ділянки через реєстраційну службу Конотопського міськрайонного управління юстиції. У зв`язку із відсутністю у штаті Конотопської РДА посади державного реєстратора, у жодної посадової особи немає доступу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до листа від 15 липня 2022 року за результатами перевірки місцевого фонду документації із землеустрою та оцінки земель встановлено, що у відділі № 1 землевпорядної документації на ім`я ОСОБА_10 не обліковується, тобто розробником землевпорядної документації до місцевого фонду документації із землеустрою та оцінки земель не була передана.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15 листопада 2021 року у справі № 577/52/19 , яке набрало законної сили 04 жовтня 2022 року, за позовом ОСОБА_2 до Конотопської районної державної адміністрації Сумської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, приватне підприємство «Меридіан-С», приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Мусієнко В. В., ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень в частині надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства, передачі у власність громадянам земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки визнано недійсним розпорядження голови Конотопської РДА від 04 березня 2008 року № 98 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на території Соснівської сільської ради і видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» в частині надання у власність земельних ділянок, розташованих на території Соснівської сільської ради Конотопського району Сумської області, призначених для ведення особистого селянського господарства та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Одночасно цим рішенням визнано недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, а саме:

серії ЯЕ № 418711, виданий 27 березня 2008 року ОСОБА_1 на підставі розпорядження голови Конотопської РДА від 04 березня 2008 року № 98, на земельну ділянку площею 2,0000 га, розташовану на території Соснівської сільської ради Конотопського району Сумської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, якій присвоєний кадастровий номер :07:001:0649;

серії ЯЕ № 418687, виданий 27 березня 2008 року ОСОБА_5 на підставі розпорядження голови Конотопської РДА від 04 березня 2008 року № 98, на земельну ділянку площею 2,0000 га, розташовану на території Соснівської сільської ради Конотопського району Сумської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, якій присвоєний кадастровий номер :07:001:0648;

серії ЯЕ № 418714, виданий 27 березня 2008 року ОСОБА_4 на підставі розпорядження голови Конотопської РДА від 04 березня 2008 року № 98, на земельну ділянку площею 2,0000 га, розташовану на території Соснівської сільської ради Конотопського району Сумської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, якій присвоєний кадастровий номер :07:001:0650;

серії ЯЕ № 418717, виданий 27 березня 2008 року ОСОБА_3 на підставі розпорядження голови Конотопської РДА від 04 березня 2008 року № 98, на земельну ділянку площею 2,0000 га, розташовану на території Соснівської сільської ради Конотопського району Сумської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, якій присвоєний кадастровий номер :07:001:0651 (Т. 1, а. с. 40-55).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин дев`ятою та десятої статті 5 ЗК України (тут і далі - в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства.

Згідно із статтею 6 ЗК України громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу; садівництва; дачного і гаражного будівництва.

За положеннями статті 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Пунктом 2 розділу VІІ Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначається, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В пункті 114 постанови від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові. Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позовній заяві власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22).

Суди попередніх інстанцій установили, що на час видачі ОСОБА_10 24 вересня 2001 року державного акта на право приватної власності на землю серії СМ № 004996 на успадковану нею земельну ділянку права позивача ОСОБА_1 не порушені.

При цьому суди врахували, що позивачу ОСОБА_1 лише 04 березня 2008 року (тобто більше ніж через сім років після видачі державного акта ОСОБА_10 ) було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на території Соснівської сільської ради і видачу державних актів на право власності на земельні ділянки, та вказали, що рішенням Конотопського міськрайонного суду від 15 листопада 2021 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним як розпорядження Конотопської РДА від 04 березня 2008 року № 98 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , так і державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЕ № 418717, серії ЯЕ № 418687, серії ЯЕ № 418714 та серії ЯЕ № 418711, видані 27 березня 2008 року, які накладаються на земельну ділянку померлої ОСОБА_10 , дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), ураховуючи висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати: висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 02 вересня 2019 року у справі № 500/529/13-ц, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними.

У справі № 6-197цс14 Верховним Судом України розглядався позов ОСОБА_17 до ОСОБА_18, треті особи: ОСОБА_19, ЗАТ «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей», про визнання договору недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на квартиру (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року).

У справі № 338/180/17 Великою Палатою Верховного Суду розглядався позов ТОВ «Фуд Трейдінг Компані» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно одержаних коштів та зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Фуд Трейдінг Компані» про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 338/180/17 від 05 червня 2018 року, провадження № 14-144цс18).

У постанові у справі № 925/1265/16 від 11 вересня 2018 року (провадження № 12-158гс18) Велика Палата Верховного Суду, змінюючи мотивувальні частини постанови апеляційного та рішення суду першої інстанції дійшла висновку, що Міністерство оборони України та Квартирно?експлуатаційний відділ м. Біла Церква визначили відповідачем у цій справі Управління Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області, не зазначивши обставин порушення останнім їхніх прав та не навівши нормативного обґрунтування протиправності дій відповідача, фактично оспорюючи правомірність дій третіх осіб у справі щодо використання земельних ділянок, визначених спірними актами.

У справі № 569/17272/15 Великою Палатою Верховного Суду розглядався позов ОСОБА_1, ТОВ «ТРК «Рівне 1» до ПП «ТРК «Сфера-ТВ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про зобов`язання вчинити дії та стягнення компенсації (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/17272/15 від 30 січня 2019 року, провадження № 14-338цс18).

У справі № 756/9955/16-ц Верховним Судом розглядався позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування (постанова Верховного Суду у справі № 756/9955/16-ц від 08 лютого 2018 року, провадження № 61-835св17).

У справі № 379/1256/15 Верховним Судом розглядався позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: реєстраційна служба Таращанського районного управління юстиції, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання договору дарування фіктивним (постанова Верховного Суду у справі № 379/1256/15 від 14 лютого 2018 року, провадження № 61-1300св18).

У справі № 905/1926/16 Верховним Судом розглядався позов ПАТ «Донбасенерго» до ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» про зобов`язання виконати умови договору (постанова Верховного Суду у справі № 905/1926/16 від 11 вересня 2018 року).

У справі № 500/529/19 розглядався позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Ізмаїльська міська рада Одеської області, відділ Держземагентства у місті Ізмаїлі Одеської області, про відновлення меж земельних ділянок та зобов`язання вчинити певні дії (постанова Верховного Суду у справі № 500/529/19 від 02 вересня 2019 року, провадження № 61-26268св18).

Таким чином колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України з огляду на їх безпідставність, оскільки у наведених для порівняння справах та справі, яка переглядається, судами встановлені різні фактичні обставини, предмети та підстави позовних вимог, а тому правовідносини не є подібними.

Верховний Суд може застосувати лише релевантний висновок Верховного Суду, сформульований під час вирішення подібного спору у подібних правовідносинах.

Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.

Саме по собі посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Інші доводи касаційної скарги висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

У справі, що переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого апеляційним судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні (в оскарженій частині), питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Також колегія суддів Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в додатковому рішенні від 25 січня 2023 року, з яким погодився апеляційний суд, про відмову у задоволенні заяви адвоката Нежевело В. В. про стягнення фактично понесених судових витрат з правничої допомоги та інших витрат у справі, що відповідає положенню пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, оскільки такі витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Оцінка Верховним Судом стягнутих витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції

Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої статті 133 та статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 30 березня 2023 року та 31 березня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Черпаковою О. І. укладені договори про надання правової допомоги, відповідно до яких ОСОБА_2 сплачує адвокату 1 000,00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу 30 березня 2023 року, а 31 березня 2023 року сплачує 5 000,00 грн за представництво інтересів у суді в режимі відеоконференції. В акті приймання-передавання виконаних робіт від 05 квітня 2023 року зазначено про сплату ОСОБА_2 адвокату Черпаковій О. І. 1 000,00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Про сплату 5 000,00 грн за представництво інтересів у суді в режимі відеоконференції у матеріалах справи відомості відсутні.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 500,00 грн за подання відзиву на апеляційну скаргу, взявши до уваги обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), виходячи з принципів пропорційності, співмірності, розумності та з урахуванням позиції іншої сторони щодо зменшення витрат на правову допомогу.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діють ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2023 року, додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 січня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк С. О. Карпенко І. М. Фаловська