ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4585/24 Справа № 212/89/24 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 212/89/24 ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року, ухваленого у складі судді Козлова Д.О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду в обґрунтування якого зазначила, що 17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 був укладений договір про поділ нерухомого майна: вбудовано-прибудованої будівлі до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що була у спільній частковій власності, із ОСОБА_2 . 19 жовтня 2023 року рішенням виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради № 764 змінено вищевказану адресу на: АДРЕСА_2 , яке було закріплене за ОСОБА_1 (загальна площа 673 м2). 8 листопада 2023 року була проведена державна реєстрація вказаного нежитлового приміщення за ОСОБА_1 . Вважає, що таким чином право власності, на основі якого до цього, був укладений договір про постачання теплової енергії, втратив свою юридичну силу. За новим правом власності ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення, яке не є частиною багатоквартирного будинку та не є вбудованим у багатоквартирний будинок та ніколи раніше не мало і на даний момент не має жодних підключень до тепломереж. Так 14.11.2023 року ОСОБА_1 просила відповідача розірвати публічний договір від 01.11.2021 року на постачання теплової енергії у нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (загальна площа 673 кв.м.) та зняти теплове навантаження. Однак листом від 08.12.2023 року їй відмовлено в припиненні публічного договору. При цьому відповідач 11 грудня 2023 року склав акт про відсутність теплопостачання до прибудованої будівлі до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (приміщення 1) через відсутність комунікацій та технічних умов. За таким актом вбачається, що всі трубопроводи центрального опалення проходять у вбудованому прибудованому нежитловому приміщенні розташованому за адресою: АДРЕСА_4 . Отже, внаслідок укладення 17 жовтня 2023 року договору про поділ нерухомого майна: приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , припинилось з 17.10.2023 року, а відтак: у позивача відсутній обов`язок із сплати на користь відповідача за постачання теплової енергії.

Просила суд зобов`язати АТ «Криворізька теплоцентраль» припинити нарахування плати за послуги з централізованого опалення на вбудовано-прибудовану будівлю до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (загальна площа 673 м. кв.) з 17 жовтня 2023 року, яке належить ОСОБА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що нежитлове приміщення 1 позивача вбудоване-прибудоване до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 не приєднано до системи централізованого опалення, спірне приміщення не опалюється за рахунок приєднання до відповідних внутрішньобудинкових систем. Відповідачем не надано доказів здійснення теплопостачання до даного приміщення.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Криворізька теплоцентраль» зазначає, що дане приміщення є частиною вбудовано-прибудованої частини будівлі в житловий будинок та не є окремою архітектурною спорудою, відповідач зобов`язаний здійснити нарахування плати на загальногбудинкові потреби. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судове засідання сторони не з`явились про день та час слухання справи повідомлені належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власницею приміщення АДРЕСА_6 (загальна площа 673 кв. м.), на підставі договору про поділ спільного майна від 17 жовтня 2023 року, посвідченому нотаріально, реєстр №2211.

Так на підставі договору про поділ спільного майна від 17 жовтня 2023 року, посвідченому нотаріально, реєстр № 2211, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ належної їм на праві власності по 1/2 частки вбудовано-прибудованої нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 (загальна площа 832,2 кв. м.), внаслідок якого у зв`язку із поділом такого майна виник склад новоутворених об`єктів нерухомого майна, на підставі чого до ОСОБА_1 перейшло право власності на новоутворене приміщення 1 (загальна площа 673 кв. м.), а ОСОБА_2 на новоутворене приміщення 2 (загальна площа 159,2 кв. м.).

Рішенням виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради № 764 від 19 жовтня 2023 року, було присвоєно приміщенням на підставі договору про поділ спільного майна від 17 жовтня 2023 року нові адреси по АДРЕСА_1 : приміщення 1 (загальна площа 673 кв. м.), закріплене за ОСОБА_1 , та приміщення 2 (загальна площа 159,2 кв. м.), закріплене за ОСОБА_2 .

На звернення 14.11.2023 року ФОП ОСОБА_1 з проханням розірвати договір № 3251/жб від 01.11.2021 року на підставі договору про поділ спільного майна від 17 жовтня 2023 року, АТ «Криворізька теплоцентраль» 08.12.2023 року повідомила, що нарахування за спожиту теплову енергію проводиться за відсутності приладів обліку за загальною площею приміщень, тому укладений із ФОП ОСОБА_1 , як співвласником (1/2 частка) вбудовано-прибудованої нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , типовий договір немає підстав, незважаючи на те, що таке приміщення обладнано індивідуальним опаленням, а, натомість, наявні підстави для внесення до нього змін в частині площі приміщення позивачки (а.с.11, 12).

Проведення ж АТ «Криворізька теплоцентраль» нарахувань ФОП ОСОБА_1 за листопад 2023 року та грудень 2023 року оплати за послуги з постачання теплової енергії для інших споживачів та за абонентське обслуговування на підставі договору №3251/жб від 01.11.2021 року підтверджується долученими до справи представником позивача рахунками-фактурами відповідача (а.с.28, 29).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки проектно-технічні характеристики новоутворених приміщень 1 та 2 по АДРЕСА_1 на підставі договору про поділ спільного часткового майна від 17 жовтня 2023 року в межах належного до цього на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вбудовано-прибудованої нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 (загальної площі до розподілу 832,2 кв.м.) не змінились, то відповідно й немає підстав для не проведення з 17.10.2023 року нарахувань відповідачем оплати послуг з теплопостачання позивачці за договором № 3251/жб від 01.11.2021 року.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено ст.20 ГПК України.

Так, за змістом п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на зайняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України.

Тобто фізична особа, яка є власником, зокрема, земельної ділянки, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

У відповідності із частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Судом встановлено, що 01 листопада 2021 року між АТ «Криворізька теплоцентраль» та ФОП ОСОБА_1 (розмір частки ) укладено типовий індивідуальний договір № 3251/жб про надання послуги з постачання теплової енергії (а.с.11, 12).

Згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату звернення з позовними вимогами ОСОБА_1 має статус фізичної особи-підприємця.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору №3251/жб про надання послуги з постачання теплової енергії між двома юридичними особами, зобов`язання за яким у позивача не припинились, колегія суддів приходить до висновку, що спір про припинення нарахування плати за послуги з централізованого опалення нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_7 , має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Згідно ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 377 ЦПК України встановлено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Таким чином, виходячи із змісту та підстав поданого позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а провадження по справі - закриттю.

Апеляційний суд вважає за необхідне, відповідно до припису ч.1 статті 256 ЦПК України, роз`яснити позивачу, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього у позивача наявне право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись статтями 19, 255, 257, 374, 377 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про захист прав споживачів закрити.

Роз`яснити позивачу, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд, за заявою позивача, в порядку письмового провадження, постановляє ухвалу про передачу справи до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: