ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6731/24 Справа № 216/4847/23 Суддя у 1-й інстанції - ЧИРСЬКИЙ Г. М. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.

за участю секретаря Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/4847/23 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, до Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про встановлення факту знищення частини нерухомого майна та визнання права власності на 1/1 частину будинку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примаков Костянтин Олексійович,

на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року,

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примаков К.О., звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про встановлення факту знищення частини нерухомого майна та визнання права власності на 1/1 частину будинку.

Позов мотивований тим, що, відповідно Договору дарування від 28 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за № 16359, позивачу належить 1 з господарськими будовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входив житловий саманний будинок, обкладений цеглою А-1, загальною площею 82,0 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м., сарай Б., вбиральні Д, огорожі 1,2, водоколонки І.

Право власності на 1/2 частину житлового будинку зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 лютого 2006 року, реєстраційний номер 13347521.

У технічному паспорті (плану земельної ділянки, поверхового плану) від 04 квітня 2002 року зазначено, що співвласником будинку є ОСОБА_2 .

Відповідно поверхового плану будинку, та внутрішніх площ до плану житлового будинку, будинок розбитий на 2-ві квартири. Приміщення в першій квартирі зазначені під цифрою 1: коридор 1-1 площею 3,6 кв.м., кухня 1-2 площею 4,3 кв.м., жила кімната 1-3 площею 9,2 кв.м., жила кімната 1-4, площею 11,9 кв.м. Приміщення в другій квартирі зазначені цифрою 2: тамбур 2-1 площею 10,8 кв.м., кухня 2-2 площею 10,5 кв.м., житлова кімната 2-3 площею 18,3 кв.м., житлова кімната 2-4 площею 13,4 кв.м.

Позивач зазаначає, що коли вона отримала у власність житловий будинок, то фактично квартири АДРЕСА_2 , тобто 1/2 частини будинку, не було. В будинку не було також співвласника ОСОБА_2 .

В 2009 році позивач отримала довідку квартального уповноваженого в якій було зазначено, що власник будинку (мовою оригіналу) « ОСОБА_3 » після зруйнування будинку був направлений в будинок престарілих, де утримують осіб, у яких немає житла та родичів, де й помер в 2006 році.

Згідно технічного паспорту будинку АДРЕСА_1 ) зазначено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини будинку, 1/2 частина будинку належить ОСОБА_2 та в дужках зазначено «зруйнована». До технічного паспорту також доданий поверховий план, в якому квартира АДРЕСА_2 , а відповідно приміщення під номерами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 - відсутні.

У 2011 році позивач звернулась до Центрально-Міського виконкому з метою надання згоди на прибудову до будинку приміщень прихожої, ванної кімнати та туалету та в БТІ їй був наданий робочий проект. Після надання відповідного дозволу позивач зробила відповідні забудови.

На теперішній час до складу 1/2 частини будинку входить: група приміщень під АДРЕСА_3 , житловою площею 28,0 кв.м., загальною площею 67,8 кв.м., гараж «Б», вбиральня «Д», сарай «Ж», літній душ «З», водоколонка І, замощення II, огорожа № 1,2. До зазначеного технічного паспорту також наданий додаток відомості про технічний стан нерухомого майна, в якому зазначено, що до складу 1/2 частини будинку входить: група приміщень під № 2 в житловому будинку А- 1 житловою площею 28,0 кв.м., загальною площею 67,8 кв.м., гараж «Б», вбиральня «Д», сарай «Ж», літній душ «З», водоколонка I, замощення II, огорожа № 1,2.

Рішенням Центрально-Міської районної ради № 193 від 20 квітня 2011 року позивачу було надано дозвіл на будівництво прибудови літ. «а3». За рахунок прибудови літ «а3» та проведення поточного ремонту житлова площа групи приміщень № 2 змінилася з 41,8 кв.м. на 28,0 кв.м., загальна площа приміщень змінилася з 53,0 кв.м. на 67,8 кв.м.

Згідно технічної документації від 19 травня 2009 року: 1/2 частина житлового будинку «А-1», яка належала ОСОБА_2 , а саме: група приміщень №1 житловою площею 11,0 кв.м., загальною площею приміщень 29,0 кв.м. - знесено. Змінено цільове призначення сарая «Б» на гараж «Б», окрім того: сарай літ «Ж», літній душ літ. «З» зведені з матеріалів полегшеної конструкції - вищезазначені будівельні роботи, які не потребують документів, що дають право на їх використання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію згідно Постанови КМ України від 07 червня 2017 року за № 406.

Таким чином, на теперішній час по АДРЕСА_4 , загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., гараж «Б», вбиральня «Д», сарай «Ж», літній душ «З», водоколонка I, замощення II, огорода № 1,2. Однак забудови за правоустановчими документами складають 1/2 частину будинку. Також 1/2 частина будинку, яка значиться за документами у власності за ОСОБА_2 - зруйнована.

Позивач вважає, що у зв`язку з руйнацією та знищенням приміщень (квартири) під АДРЕСА_2 , припинилося і право власності власника цього майна.

Позивачу відомо, що ОСОБА_2 помер.

Позивач також зазначає, що до пожежі в 1/2 частині будинку, в квартирі та приміщеннях під №1, дійсно проживав ОСОБА_2 , якого після пожежі та знищення 1/2 частини будинку помістили в будинок милосердя Криворізької міської ради, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . У зв`язку з пожежею у нього були знищені документи, а тому він отримав паспорт та був зареєстрований в АДРЕСА_5 . В паспорті він був зазначений як ОСОБА_4 , та він помер не в 2006 році, а в 2005 році в лікарні.

На підставі наведеного вище, посилаючись на те, що лише при такому способі захисту, позивач зможе в подальшому отримати кадастровий номер на земельну ділянку або приватизувати її без згоди співвласника, а також дасть їй можливість при державній реєстрації зареєструвати за собою 1/1 частину будинку, тобто в повній мірі розпоряджатися своїм майном, позивач просила суд припинити право власності за ОСОБА_5 на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку зі знищенням та визнати за нею право власності на 1/1 частину вказаного будинку, до скаладу якого входить житловий будинок АДРЕСА_6 , сарай «Ж», літній душ «З», водоколонка І, замощення ІІ, огорожа № 1,2.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примаков К.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що в даному випадку домоволодіння, яке було виділено в натурі на дві квартири, за документами належить до спільної часткової власності, тому в даній ситуації слід врахувати, що кожен учасник спільної часкової власності володіє не часткою майна внатурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Чинним законодавством передбачено, що у зв`язку зі знищенням будинку право власності припиняється, а власник майна, яке зруйновано, повинен особисто написати заяву про знищення майна та надати документ, який би свідчив про знищення майна. Однак, в даному випадку, власник майна або його правонаступники відсутні.

Позивач по справі зверталась до компетентних органів з заявою про припинення права власності на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала у зв`язку з його знищенням, однак їй було відмовлено, тому апелянт вважає, що позивач, якій належить ідеальна частка у майні, тобто частка, яка не виділена внатурі, має право ініціювати подання даного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2005 року, на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за №16359, набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими побудовами, що знаходитсья за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

У вказаному Договорі дарування зазначено, що на момент відчуження 1/2 частина вказаного житлового будинку складається з: житлового саманного, обкладеного цеглою будинку А-1, загальною площею 82,0 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м., сараю Б, вбиральні Д, огорожі 1,2, водоколонки І.

Право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 лютого 2006 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 13347521, форма власності приватна спільна часткова, частка 1/2, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9734531 (а.с. 12).

Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання, позивач ОСОБА_6 з 27 лютого 2006 року до теперішнього часу зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно інформації КП «Криворізьке РБТІ» ДОР», згідно архівної справи, станом на 31 грудня 2012 року, в КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , 1/2 частка, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11 серпня 1976 року Четвертою криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 297; за ОСОБА_1 , 1/2 частка, на підставі договору дарування, посвідченого 28 грудня 2005 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстровано в реєстрі за № 16359 (а.с.99).

Тобто, позивачці ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а щодо іншої 1/2 частини даного домоволодіння в інвентаризаційній справі (технічному паспорті) містяться відомості про право спільної часткової власності ОСОБА_7 .

Відповідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 75636503 від 31 січня 2024 року, наданої на запит суду приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Б.В., відомості щодо наявності спадкових справ після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - відсутні.

В 2011 році позивач звернулась до Центрально-Міського виконкому на прибудову до належної їй частки будинку, приміщень прихожої, ванної кімнати та туалету та в БТІ їй був наданий робочий проект на частку, належну заявниці. Після надання відповідного дозволу остання зробила відповідні забудови. Рішенням Центрально-Міської районної ради № 192 від 20 квітня 2011 року надано дозвіл на прибудову приміщень на земельній ділянці домоволодіння по АДРЕСА_1 , 1/2 частка якого належить заявниці на праві при ватної власності. (а.с. 57).

На теперішній час, до складу 1/2 частини будинку, належної позивачці, входить: група приміщень під АДРЕСА_3 , житловою площею 28,0 кв.м., загальною площею 67,8 кв.м., гараж «Б», вбиральня «Д», сарай «Ж», літній душ «З», водоколонка І, замощення II, огорожа № 1,2. (а.с. 44).

Крім того, з наданих представником позивача до суду актів обстеження 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 від 28 червня 2023 року, проведених інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_8 , згідно заяви замовника, встановлено, що на момент обстеження, тобто 28 червня 2023 року, частини житлового будинку, яка належала ОСОБА_2 , а саме: група приміщень № 1 житловою площею 11,0 кв.м., загальною площею приміщень 29,0 кв.м. - знесено, господарські будівлі та споруди відсутні, тобто наразі повністю знищена.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту знищення частини нерухомого майна та визнання права власності на 1/1 частину будинку позивач посилалась на те, щоє 1/2 частина домоволодіння, що належала на праві приватної власності ОСОБА_5 , фізично знищеною та лише при такому способі захисту, позивач зможе в подальшому отримати кадастровий номер на земельну ділянку або приватизувати її без згоди співвласника, а також дасть їй можливість при державній реєстрації зареєструвати за собою 1/1 частину будинку, тобто в повній мірі розпоряджатися своїм майном. Тому вимоги позивача про припинення права власності на домоволодіння та визнання за нею права власності на домоволодіння, як окремий цілий об`єкт, є обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є власником/користувачем 1/2 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в той час як вирішення спору щодо припинення права власності на знищене майно за позовом третіх осіб відносно спірного майна, крім власника, не допускається. Також суд виходив з того що фактичне знищення 1/2 частини житлового будинку, яка належала ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, не вплинуло на частку позивача та не призвело до її збільшення до 100 % у праві власності на об`єкт в цілому, з урахуванням наявності нерухомого майна, яке не є знищеним та входить до часткової власності двох співвласників.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також - органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частин 1, 6, 7 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вимоги статті 321 ЦК України передбачено, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна.

Згідно зі статтею 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК України є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 січня 2019 року, у справі № 708/254/18 (провадження № 61-46123св18), від 26 червня 2019 року, у справі № 334/16303/15 (провадження № 61-9084св18), від 25 вересня 2019 року, у справі № 272/62/15-ц (провадження № 61-8833св18) та від 06 листопада 2019 року, у справі № 758/11485/15-ц (провадження № 61-30538св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 264/6464/17 (провадження № 61-6266св19), від 03 березня 2021 року у справі № 520/5968/17 (провадження № 61-1093 св 20).

Умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно, згідно зі статтею 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна.

Такого висновку щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року справа № 588/249/20 (провадження № 61-16377св20).

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Однак, відповідно частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Зважаючи на викладене та вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність порушеного права та інтересу позивача, оскільки вона не має будь-якого речового права на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , бо не є ні його власником, ні користувачем. Той факт, що будинок належав ОСОБА_5 , який помер, не може бути підставою для набуття за нею права власності чи майнових прав на це майно.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, яка не є власником/користувачем 1/2 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не має будь-якого речового права на частину вказаного житлового будинку, при цьому вирішення спору щодо припинення права власності на знищене майно за позовом третіх осіб відносно спірного майна, крім власника, не допускається.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстації про те, що фактичне знищення 1/2 частини житлового будинку, яка належала ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, не вплинуло на частку позивача та не призвело до її збільшення до 100% у праві власності на об`єкт в цілому, з урахуванням наявності нерухомого майна, яке не є знищеним та входить до часткової власності двох співвласників.

При цьому, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку домоволодіння, яке було виділено в натурі на дві квартири, за документами належить до спільної часткової власності, тому в даній ситуації слід врахувати, що кожен учасник спільної часкової власності володіє не часткою майна внатурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому, тому апелянт вважає, що позивач, якій належить ідеальна частка у майні, тобто частка, яка не виділена внатурі, має право ініціювати подання даного позову, з огляду на наступне.

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що частина домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2, що належить померлому ОСОБА_2 , є фізично знищеною. Після його смерті із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, а тому її вимоги про припинення права спільної часткової власності на домоволодіння та визнання за нею права власності на домоволодіння, як окремий цілий об`єкт, є обґрунтованими.

Втім, колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 365 ЦК України не передбачає такої правової підстави припинення права особи на частку у спільному майні - як знищення цієї частки.

В той же час, статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна.

Згідно зі статтею 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК України є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 18 листопада 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста