Справа № 153/650/23
Провадження № 22-ц/801/1134/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 рокуСправа № 153/650/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Голоти Л. О.,

за участю секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна із чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Жуковим Володимиром Петровичем, на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області, ухвалені у цій справі 05 березня 2024 року у м. Ямполі суддею цього суду ОСОБА_3 , дата складання його повного тексту 13 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 , якого було замінено у ході розгляду справи на відповідача ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов, з урахуванням заяви від 26 вересня 2023 року про зміну предмета позову, мотивований тим, що ОСОБА_1 із 06 березня 1975 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі у 2000 році ОСОБА_5 отримав у дар будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , площею 40 кв. м, право власності на який за ОСОБА_5 було зареєстровано 06 вересня 2018 року. Через скрутний матеріальний стан сім`ї, а також інвалідність ОСОБА_5 позивач була вимушена виїхати на заробітки до Італії і саме за рахунок її коштів були здійснені капітальні будівельні роботи у будинку, збільшилась його житлова площа, виконано ремонт.

05 листопада 2018 року указаний будинок був подарований ОСОБА_5 його доньці ОСОБА_6 , а остання подарувала його ОСОБА_4 . 26 вересня 2020 року ОСОБА_4 продав спірний будинок ОСОБА_2 .

Пославшись на викладені обставини, позивач просила суд визнати спільним сумісним майном подружжя житловий будинок площею 93, 3 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя на 1/2 частку цього будинку, а саме на 46, 65 кв. м його площі; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 46, 65 кв. м житлової нерухомості.

05 березня 2024 року рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Жуков В.П. у апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зокрема скаржник вказує на те, що із 2007 року чоловік позивача був визнаний інвалідом ІІ групи, через що позивач була змушена працювати за кордоном, а за гроші, які вона йому пересилала, здійснювались будівельні роботи у будинку. Також скаржник як на підставу для задоволення позову посилається на довідки про заробітну плату позивача із 2008 року по 2018 рік, яку вона отримувала в Італії, що додані до апеляційної скарги.

Відповідач у поданому відзиві на апеляційну скаргу вказує, що вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивачем в порушення таких принципів цивільного судочинства, як змагальність та диспозитивність, до позову на підтвердження зазначених обставин не додано доказів перерахування коштів, придбання матеріалів, особистої участі в будівництві, тощо, тобто позивачем не було надано жодного належного та достатнього доказу на підтвердження своїх вимог в розумінні ст. ст. 77, 80 ЦПК України; подані до суду апеляційної інстанції позивачем документи в обґрунтування заявлених вимог оформлені вочевидь італійською мовою, а перекладу на державну мову до матеріалів справи не долучено, що суперечить вимогам ст. 10 Конституції України та ЦПК України; окрім того, надані скаржником довідки можуть свідчити лише про отримання ОСОБА_1 коштів, однак жодним чином не свідчать про те, що вони останньою спрямовувались на реконструкцію (збільшення) будинку, який вона намагається поділити.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 26 березня 1975 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб, що слідує із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 13 грудня 2023 року (а. с. 12 т. 1).

19 липня 2000 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_5 жилий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , що видно із копії договору дарування (а. с. 13 т. 1).

Із копії трудової книжки ОСОБА_5 встановлено, що в період з 04 вересня 2002 року по 30 липня 2003 року він працював в КП «Ямпількомунсервіс» на посадах: слюсар сантехнік, вантажник нечистот вручну (а. с. 120-122 т. 1).

08 лютого 2005 року ОСОБА_5 було видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 як особі із ІІ групою інвалідності (а. с. 123 т. 1 ).

14 травня 2007 року у висновку Томашпільської міжрайонної лікарні МСЕК Вінницької області зазначено, що ОСОБА_5 встановлена ІІ група інвалідності безтерміново і йому протипоказана важка фізична праця (а. с. 124 т. 1 ).

06 вересня 2018 року право власності на цей будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 , що видно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 14-17).

28 серпня 2018 року ОСОБА_5 склав заповіт, у якому він зробив розпорядження про те, що все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів доньці ОСОБА_6 (а. с. 166 т. 1 ).

05 листопада 2018 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 згаданий вище житловий будинок, що видно із копії договору дарування (а. с. 154 т. 1).

26 червня 2020 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на указаний будинок, підставою для реєстрації став договір купівлі-продажу від 26 червня 2020 року №687 (а. с. 24-25 т. 1).

Факти укладення договору дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала спірний будинок ОСОБА_4 , а також договору купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 відчужив згаданий будинок ОСОБА_2 , сторонами не заперечуються.

27 серпня 2021 року приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області надано відповідь №101/02-14, у якій вказано, що 03 лютого 2020 року було заведено спадкову справу №26/2020 щодо майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою на прийняття спадщини ОСОБА_8 сина спадкодавця. 05 лютого 2020 року надійшла заява про відмову від прийняття спадщини від дочки померлого ОСОБА_9 на користь сина померлого. 13 травня 2020 року надійшла заява про прийняття спадщини від ОСОБА_10 матері померлого. 15 травня 2020 року надійшла заява від сина померлого - ОСОБА_11 про відмову від прийняття спадщини на користь матері померлого ОСОБА_10 . 03 червня 2020 року надійшла заява про прийняття спадщини від ОСОБА_6 дочки спадкодавця. 25 червня 2020 року надійшла заява про відмову від прийняття спадщини від ОСОБА_1 дружини померлого на користь сина спадкодавця ОСОБА_8 (а. с. 29 т. 1 ).

16 травня 2023 року ТОВ «Подільський експертний центр» надано висновок № 20 про те, що орієнтовна вартість 1 кв. м житлового будинку літ. «А,а6», з прибудовою та мансардою, загальною площею 133,3 кв. м, житловою площею 80,4 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи його місце розташування, задовільний фізичний стан та мету оцінки, складає 6 000 грн. (а. с. 69 т. 1 ).

У ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч. 1 ст. 57 СК України).

У ч. 1 ст. 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз ч. 1 ст. 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 332/4629/15, від 14 червня 2023 року у справі № 334/7560/20, від 27 липня 2023 року у справі № 295/6506/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Встановивши, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження доводів позивача щодо її участі коштами та трудовою діяльністю у реконструкції спірного житлового будинку, внаслідок чого істотно збільшилася його вартість, натомість сам факт перебування позивача у шлюбі із ОСОБА_5 , який був визнаний із 2007 року інвалідом ІІ групи, не є достатньою підставою для визнання спірного житлового будинку спільним сумісним майном подружжя, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що із 2007 року чоловік позивача був визнаний інвалідом ІІ групи, через що позивач була змушена працювати за кордоном, а за гроші, які вона йому пересилала, здійснювались будівельні роботи у будинку, відхиляються апеляційним судом, оскільки така обставина не може сама по собі слугувати підставою для задоволення позову з огляду на те, що до суду ОСОБА_1 не було надано беззаперечних доказів, із яких можна було б встановити, що саме за рахунок її трудових та грошових затрат майно її покійного чоловіка істотно збільшилось у своїй вартості.

Апеляційний суд не приймає до уваги нові докази, додані до апеляційної скарги, а саме довідки про заробітну плату позивача із 2008 року по 2018 рік, яку вона отримувала в Італії, з огляду на таке.

Як на підставу поважності причин неподання їх до суду першої інстанції скаржник посилається на те, що на момент подачі позову було уведено воєнний стан, тому комунікація позивача із представником була ускладнена.

Пунктом 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені клопотання особи, яка подала скаргу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває донині.

З матеріалів справи слідує, що із позовом ОСОБА_1 звернулась у травні 2023 року, тобто більше чим через рік після уведення воєнного стану, наведені вище довідки не були отримані нею із території бойових дій, чи тимчасово окупованої території, правосуддя на території Вінницької області з дня уведення воєнного стану не переставало здійснюватися, а оскаржуване рішення було ухвалено судом 05 березня 2024 року, що указує на те, що у позивача було достатньо часу зібрати необхідні докази на підтвердження своїх вимог та подати їх до суду першої інстанції у відповідний строк.

Позивач, подаючи позов у травні 2023 року без означених доказів, відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) розпорядилась своїми правами на власний розсуд, а тому вона у силу ст. 12 ЦПК України несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом з тим, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги.

Таким чином апеляційний суд констатує, що скаржник не заявив в апеляційній скарзі мотивованого клопотання про дослідження додатково поданих доказів та не надав доказів про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому переглядав вказану справу за наявними в ній доказами, які були подані до суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди скаржника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Жуковим Володимиром Петровичем, залишити без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 березня 2024 року без змін.

Понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за нею.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

Л. О. Голота