Справа № 203/3713/22
Провадження № 2/204/570/24 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, Міністерство оборони України про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та збільшення розміру аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини, та передачі його матері,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою (з урахуванням уточнення), в якій просив визначити місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 ; збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 в сумі 2 400,00 грн. на місяць; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання батька за 9,5 місяців проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 в розмірі 19000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 12 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 276. До шлюбу відповідачка мала прізвище ОСОБА_4 . У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 була народжена дитина - ОСОБА_3 . Сім`я мешкала у будинку, належному матері позивача за адресою АДРЕСА_1 у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 з 10.09.2019 року, а з 20.06.2020 року до складу сім`ї приєднався новонароджений ОСОБА_3 . Фактичні шлюбні відносини із відповідачкою припинилися у березні 2022 року. Наприкінці травня 2022 року ОСОБА_2 заявила, що надалі не бажає мешкати з позивачем в будинку його матері по АДРЕСА_1 та вирішила наймати квартиру і разом з дітьми переїхати у наймане житло. Він був проти її переїзду з дітьми оскільки будинок має більш комфортабельні умови ніж двокімнатна квартира, а тим більше в умовах воєнного стану (будинок крім газового опалення обладнаний твердопаливним опаленням, електроопаленням, є в наявності залізобетонний підвал із запасним виходом. Причину небажання надалі проживати з дітьми в будинку за вказаною адресою ОСОБА_2 пояснила тим, що в неї від цього будинку починаються приступи панічних атак і будинок її лякає. З червня 2022 року ОСОБА_3 проживав із відповідачкою. Перешкод у проживанні сина із відповідачкою позивач не чинив, так само як відповідачка не чинила перешкод йому у спілкуванні із сином. З 28.09.2022 року ОСОБА_3 проживає з ним за адресою АДРЕСА_1 . Відповідачка залишила Україну і переїхала жити до своєї матерів м. Нижньовартівськ Ханти-Мансійського автономного округу в Російській Федерації. Свій виїзд за кордон ОСОБА_2 мотивувала небезпекою через бойові дії та необхідністю лікування. Хоча дружина дійсно мала значні проблеми із здоров`ям, але позивач вважає її виїзд під приводом лікування надуманим, оскільки в Україні безліч місць для лікування із достатнім рівнем безпеки. Впродовж червня - серпня 2022 року ОСОБА_2 декілька разів на тиждень повідомляла про критичні падіння тиску. Під час цих панічних нападів дітьми опікувалися сусіди по під`їзду хто був вільний. ОСОБА_2 втратила вагу понад 10 кг і замість 56 кг звичайної ваги за місяць схудла до 40 кг з її слів і об`єктивно в неї наявні ознаки нервової анорексії. Позивач пропонував щоб діти деякий час пожили з ним, поки вона обстежиться та почне лікування, але дружина категорично заперечувала проти цього і заперечувала також почати лікування. Вважає, що ОСОБА_2 залишила сина з причини неможливості піклуватись за малолітньою дитиною за станом здоров`я. Проблеми із здоров`ям дружини та неможливість її з цієї причини забезпечити постійний догляд за ОСОБА_3 вже відобразились на його здоров`ї - почалися проблеми із травленням і обстеження показало порушення роботи кишківника, почалися систематичні алергічні реакції. 28-29 серпня мати ОСОБА_3 - ОСОБА_2 перетнула кордон між Польщею та Україною і залишила ОСОБА_3 на проживання зі мною. Зі слів матері дитини вона попрямувала на постійне місце проживання до міста Нижньовартівськ Ханти-Мансійського національного округу Російської Федерації, де з грудня 2021 року на постійному місці проживання мешкає її мати - ОСОБА_6 . Із засобів зв`язку з ОСОБА_2 залишився тільки месенджер Viber, картка мобільного оператора України заблокована. ОСОБА_2 вимагає від позивача вивезення малолітнього сина до Російської Федерації в м. Нижньовартівськ і наголошує, що буде там проживати постійно із оформленням громадянства. Зі свого боку позивач категорично проти проживання ОСОБА_3 у Російській Федерації. Майновий стан дозволяє позивачу повністю забезпечувати сина. Позивач вважає, що відповідачка прийняла рішення про розлучення та надалі про переїзд у РФ у хворобливому психічному стані та висловлював сподівання, що відповідачка підлікується і змінить своє рішення та можливо повернеться в Україну. Але поведінка відповідачки по відношенню до сина ОСОБА_3 впродовж двох років доводить, що позивач помилявся у своїх оцінках щодо її ставлення до дитини. Впродовж періоду з вересня 2022 року по червень 2024 року відповідачка не виявила до дитини відповідного ставлення як матері та демонстративно не виконувала свої обов`язки по участі в утриманні, вихованні та спілкуванні. Відповідачка з дати виїзду за кордон жодного разу не відвідала сина, дзвонить по відеозв`язку через додаток Viber один раз на 2 - 4 місяці, не цікавиться жодними обставинами життя сина. ОСОБА_3 втратив прив`язаність до матері з причини її холодного без емоційного ставлення до нього та рідкого спілкування. 20.06.2024 року ОСОБА_3 виповнилося 4 роки і за майже 2 роки він звик до проживання з батьком, звик до знайомої домашньої обстановки, звик до няні, звик до спілкування із дітьми в дитячому садочку та до сусідських дітей, з якими спілкується під час прогулянок та спілкування один в одного вдома. ОСОБА_3 в 4 роки вже має прив`язаності та стійкі соціальні зв`язки із знайомими дітьми. Зміна кладу сім`ї та місця проживання негативно вплине на його психологічний стан. ОСОБА_3 пережив психологічну травму із причини розлучення із матір`ю та сестрою, але на даний момент часу його психологічний стан спокійний, врівноважений. Знову змінювати склад сім`ї та розривати соціальні зв`язки не в інтересах дитини. Відповідач порушує майнові праві дитини маючи заборгованість по аліментах за значний період, хоча в процесуальних документах стверджує, що в неї достатній рівень доходів для повного майнового забезпечення дитини. Станом на 21.11.2023 року згідно довідки ДВС заборгованість по аліментах складала 26000,00 грн. З 21.11.2023 року відповідач сплатила аліменти за 3 місяці, тобто не зменшила суму заборгованості.

Відповідачкою було подано до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої вона просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 ; відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька ОСОБА_1 і передати його матері ОСОБА_2 . В обґрунтування зустрічного позову вказала, що 12 травня 2020 року Позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 . Від шлюбу вони мають сина - ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сім`я мешкала за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, позивачка має доньку від попереднього шлюбу - ОСОБА_5 . 18.07.20 народження, яка також проживала разом з ними. З березня 2022 року фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинились. Оскільки сторони не проживали однією сім`єю і не вели спільне господ березня 2022 року позивачка з дітьми вирішила переїхати до іншого місця проживання. Дане рішення було прийнято у зв`язку з тим, що спільне з відповідачем життя не склалося, оскільки вони мали різні погляди на життя, крім того відповідач здійснював психологічне насильство відносно позивачки, у присутності сторонніх людей висловлював думку, що не може жити з нею під одним дахом, у зв`язку з чим вона перебувала довгий час у стресовій ситуації. Також непорозуміння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було викликано тим, що у них не співпадають погляди на методи виховання дітей, оскільки ОСОБА_1 повинна бути певна система покарань, у тому числі, із застосуванням невеликої сили, з чим не згодна позивачка. Крім того, постійна критика кожної дії спричинювали їй душевні хвилювання, емоційні потрясіння тривогу та психічне напруження. Не витримавши постійного психологічного тиску з боку відповідача, позивачка за власні кошти вирішила винайняти житло та переїхати туди з дітьми, оскільки власного житла у м. Дніпрі вона не має, бо є внутрішньо переміщеною особою з м. Луганська. 22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвані шлюбу. Зазначена ОСОБА_1 суб`єктивна характеристика ОСОБА_2 , як матері та жінки спричинила їй душевні хвилювання та стрес. Такі необґрунтовані звинувачення на адресу ОСОБА_2 , які ОСОБА_1 зазначав у своєму позові про розірвання шлюбу, тривали систематично протягом останніх років спільного життя, і ОСОБА_2 вважає таку поведінку з його боку ні чим іншим, як проявом психологічного насильства. В подальшому ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2022 року (справа № 204/4121/22, провадження № 2/204/1624/22) позовну про розірвання шлюбу було залишено без розгляду за заявою ОСОБА_1 . Місце проживання дитини було визначено за домовленістю між сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли згоди щодо проживання сина ОСОБА_3 з матір`ю, а також щодо сплати аліментів на утримання дитини батьком ОСОБА_1 в добровільному порядку. Визначаючи добровільно місце проживання дитини із матір`ю, виходили із того, що ОСОБА_2 має змогу належно піклуватись про дитину, ніяких заперечень у ОСОБА_1 з цього приводу не було. Позивачка ніколи не чинила перешкод у спілкуванні сина з Відповідачем та завжди за його бажанням надавала таку можливість. 07 вересня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 26 жовтня 2022 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. У період проживання позивачки у найманій квартирі була досягнута домовленість із відповідачем відносно порядку спілкування його з сином, ніяких питань не виникало, він брав дитину у визначені часи і завжди повертав. У зв`язку із воєнними діями 26.08.2022 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 , що має намір виїхати з дітьми із м. Дніпра. 26.08.2022 року відповідач прибув до квартири позивачки та попросив дати йому дитину щоб попрощатися, однак без її присутності. Вона не хотіла віддавати дитину, однак він почав їй погрожувати, у разі якщо вона не наддасть йому можливі попрощатися з дитиною сам на сам, він зробить все для того, щоб вона потрапила до в`язниці. Сторонами була досягнута домовленість, що дитину ОСОБА_1 забере до себе, вранці о 09 годині 28.08.2022 року привезе, як просила ОСОБА_2 , але обіцянку він не виконав та дитину не повернув. На всі прохання позивачки повернути сина відповідач відмовляв і наведені обставини свідчать про те, що він самочинно, без згоди позивачки місце проживання сина. Її донька - ОСОБА_5 дуже емоційно реагувала на обстріли та вибухи. Розуміючи, що подальше перебування в Україні може психотравматично на стан дитини, вона вирішила разом з донькою виїхати закордон, не залишаючи спроби забрати і сина, однак ОСОБА_1 категорично відмовляв. Виїхавши закордон, вона з жовтня 2022 року приймала участь у житі сина матеріально, регулярно здійснювала перекази грошових коштів на ім`я ОСОБА_1 через AT «Укрпошта», що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів (справа № 204/1359/23, провадження № 2/204/1333/23), яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2023 року залишено без змін. ОСОБА_2 має намір повернутися до України, якщо місце проживання сина ОСОБА_3 буде визначено з матір`ю, оскільки без рішення суду у добровільному порядку ОСОБА_1 дитину не поверне. Вказала, що вона має можливість матеріально забезпечити сина та створити гідні умови для його виховання та розвитку.

Представником ОСОБА_2 було подано відзив на позовну заяву про доповнення позовних вимог про збільшення розміру аліментів, відповідно до якого вказано наступне. ОСОБА_1 не надав доказів до позовної заяви про доповнення позовних вимог щодо поліпшення рівня життя, зміни сімейного стану чи погіршення здоров`я одержувача аліментів, що є підставою для збільшення розміру аліментів. ОСОБА_2 за рішенням суду сплачує аліменти у розмірі 2000,00 грн., що перевищують 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак позивач просить стягнути суми, яка сягає майже розміру прожиткового мінімуму, що стягується виключно при доведенні достатності заробітку платника аліментів, на підтвердження чого ОСОБА_1 не надав жодних доказів. Обставини ОСОБА_2 не змінилися, вона продовжує самостійно утримувати доньку від першого шлюбу, батько якої позбавлений батьківських прав та взагалі не сплачує аліментів. З грудня 2022 року позивач перестав забирати перераховані нею кошти, що підтверджується відсутністю повідомлень про їх отримання. Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на його утримання за минулий час безпідставними та необґрунтованими, в задоволенні яких слід відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Сумісне господарство велось ним із ОСОБА_2 за період до реєстрації шлюбу - з 10.09.2019 року і продовжувалось після припинення сумісного проживання та її переїзду на квартиру по АДРЕСА_2 аж до кінця серпня 2022 року. Після переїзду він продовжував утримувати ОСОБА_2 , її доньку - ОСОБА_5 , їх сина ОСОБА_3 , приймав повну та безперервну участь у їх житті - привозив 2 рази на тиждень свіже молоко та молочні продукти із ринку, возив у лікарні ОСОБА_2 та дітей, домовлявся про прийом лікарів, купував ліки та оплачував обстеження, привозив продукти харчування додатково окрім молочних, возив у магазини одягу, привозив приготовану власноруч консервацію. ОСОБА_2 не отримувала його згоди на зміну місця проживання сина - ОСОБА_3 . ОСОБА_2 самовільно змінила місце проживання спільної дитини - ОСОБА_3 , проти чого він категорично заперечував неодноразово як у розмовах із нею так і у розмовах із її близькими родичами - мамою ОСОБА_6 , татом ОСОБА_9 , тіткою ОСОБА_10 . Серед основних категоричних заперечень були - наявність відносної загрози через прильоти боєприпасів, малий вік сина - 2 роки і на його переконання переїзд і розлучення із батьком негативно відобразиться на самопочутті і розвитку, некомфортність орендованого житла, додаткові витрати на оренду, відсутність у ОСОБА_2 елементарних медичних знань і розуміння про особливості харчування дітей. Крім того, ОСОБА_3 був дуже прив`язаний до сестри ОСОБА_11 більше аніж до матері, оскільки саме ОСОБА_5 проводила із ним більшість часу, а не мати. ОСОБА_2 перераховувала кошти, як вона стверджує на утримання ОСОБА_3, не регулярно, а 3 рази через Укрпошту. ОСОБА_2 перераховувала кошти через Укрпошту протягом листопада 2022 року - січня 2023 року, період частих повітряних тривог, коли поштове відділення зачинялося по 5 разів на день на час дії повітряної тривоги. Відповідно до довідки ДВС, де зазначений стан розрахунків із сплати аліментів - заборгованість більше ніж за рік. ОСОБА_2 намагається переконати суд, що сама може забезпечувати сина матеріально, хоча має річну заборгованість по аліментах. Сума аліментів в розмірі 2000,00 грн. на місяць не може бути достатньою для забезпечення дитини в даних обставинах. То, якщо ОСОБА_2 не змозі своєчасно оплачувати 2000,00 грн. на місяць, то її непідкріплена документально заява про можливість утримувати дитину є неспроможною, оскільки протирічить фактичним обставинам - наявності боргу на утримання дитини. ОСОБА_2 не планує (не планувала і різко негативно ставилася до проживання в Україні). Твердження ОСОБА_2 , що він застосовував насильство до дітей у якості методу виховання - неправда. ОСОБА_2 зауважує, що повернеться до України після того, як (якщо) місце проживання буде встановлено судом з нею, оскільки добровільно він на її думку дитину не поверне.

Представником Міністерства оборони України надано пояснення відповідно до яких вказано наступне. Під час дії воєнного стану вимоги позивача пов`язані з доведенням наявності підстав для підтвердження за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами Позивача з державою, а тому не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства. Тож у спірних правовідносинах необхідно врахувати правову мету звернення позивача до суду, яка полягає у підтвердженні його певного соціального статусу - особа, яка утримує дитину. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері оборони і мобілізаційної роботи (звільнення з військової служби. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 (справа № 362/643/21) зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів. Тобто визначення місця проживання дитини за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин заявника з державою, це не пов`язане з будь-якими цивільними правами та обов`язками позивача, їх виникненням, існуванням та припиненням.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом підтримав подану позову заяву та просив її задовольнити, у зустрічному позову просив відмовити.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, раніше представник надала заяву відповідно до якої просила розгляд справи здійснити без їх участі та вказала, що позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує у повному обсязі. У задоволенні первісного позову просить відмовити. Також зазначила, що у разі задоволення зустрічної позовної заяви або в разі добровільної передачі дитини ОСОБА_12 матері, ОСОБА_2 зобов`язується повернутися до України негайно.

Представник Центральної адміністрації Дніпровської міської ради та Міністерства оборони України в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, раніше представниками було надано заяви відповідно до яких просили розглянути справу без їх участі.

Вислухавши позивача за первісним позовом, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що 12 травня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_13 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с. 13).

У шлюбі у них народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

Як вбачається із матеріалів справи, згідно з довідкою голови об`єднаних співвласників багатоквартирного будинку «Житлоремсоюз» від 22.09.2022 року, ОСОБА_1 проживає разом із малолітнім ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Мати дитини, ОСОБА_2 мешкала за вказаною адресою з 10.09.2019 року по червень 2022 року.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 30.09.2022 року управлінням-службою у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 разом з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умови для проживання задовільні.

Згідно договору від 09.09.2022 року ОСОБА_1 уклав договір з ФОП ОСОБА_14 «Центр дитячого розвитку «Ельфік» отримання освітньої послуги у сфері дошкільної освіти та денний догляд відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку органу опіки та піклування - Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, затвердженого розпорядженням Голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 14 жовтня 2022 року №231-р, вирішено доцільним визначити місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами існують напружені стосунки, зокрема, щодо вирішення питання місця проживання дитини. Вказане підтверджується перепискою у Vibe.

Також, за матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_2 на даний час проживає за межами України.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Таким чином, судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 з серпня 2022 року, тобто більше двох років, проживає з батьком, який постійно приймає участь у його вихованні, утриманні та навчанні.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Крім того, під час вирішення цієї справи слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частиною шостою статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Зоштегїеісі V . Оегтапу ») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («2липе§§ег у. Оегтапу») від 03 грудня 2009 року.

Суд, з огляду на вищенаведені положення законодавства про рівність прав та обов`язків обох батьків, відносини між сторонами, вважає необхідним зауважити, що визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною та не можна тлумачити як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки ОСОБА_2 має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки, як і ОСОБА_1 і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Крім того, у разі виникнення інших обставин, встановлення тісного емоційного контакту між матір`ю та дитиною, місце проживання дитини може бути згодом визначено і з матір`ю. Проте, оскільки на даний час ОСОБА_2 проживає за кордоном,а саме в росії та не спілкується на постійній основі з дитиною, суд не вбачає підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Також, про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Проте, оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є малолітнім, то суд прийшов до висновку про неможливість в порядку ст. 232 ЦПК України його допитати.

Крім того, в судовому засіданні свідками було надано пояснення, а саме ОСОБА_15 вказала, що ОСОБА_16 проживала з дитиною в її квартирі по АДРЕСА_2 з липня по серпень 2022 року. Після цього виїхала в росію. Зі слів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 утримував її та сина. ОСОБА_16 , на її думку, була психологічно хвора. ОСОБА_18 , яка є нянею вказала, що вона доглядає за дитиною з жовтня 2022 року, мати виїхала в росію. Мати телефонувала нечасто, зі слів ОСОБА_17 , при ній телефонувала на Новий Рік. ОСОБА_3 знає де живе мати та згадує про неї. ОСОБА_19 , яка є сусідкою, пояснила, що вони з ОСОБА_17 та ОСОБА_16 спілкувались, знає що ОСОБА_16 виїхала з країни десь у вересні 2022 року, у ОСОБА_16 були панічні атаки, постійно нервувала. На разі допомагає ОСОБА_17 з доглядом за ОСОБА_3. Свідок ОСОБА_20 пояснив, що він є другом ОСОБА_17 , ОСОБА_16 знав, бачив 5 років тому. ОСОБА_16 на день народження дитини телефонувала та спілкувалася з дитиною. Батько дбає про дитину стежить за його харчуванням, тощо.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що, враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, прив`язаність до батька, визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком відповідає інтересам дитини.

За вказаних обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, а первісний позов в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 задовольнити.

Щодо позовних вимог про збільшення розміру позовних вимог, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/1359/23 (провадження № 2/204/1333/23), яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2023 року залишено в силі, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , у розмірі 2 000 грн. щомісячно, починаючи з 28 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, в особі батька ОСОБА_1 , допустивши по справі негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Згідно з ч. 2ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

За правилами ч. 1ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи дитина проживає разом з батьком, перебуває на його утриманні та потребує матеріального забезпечення.

За приписами ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд вважає, що з моменту ухвалення вказаного рішення суду сталася значна зміна цін на основні життєво необхідні товари та продукти, що є загальновідомою обставиною і не потребує доказування в силу положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

При визначенні розміру аліментів у частині вимог про їх збільшення на спільну дитину сторін, суд враховує майновий стан позивача за первісним позовом, який веде догляд за малолітньою дитиною, вік дитини, а також вимоги, визначені ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якими мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 23постанови від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішення законної сили.

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05.02.2014).

За наведених обставин, беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання своїх дітей та з урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що позов в цій частині слід задовольнити повністю і збільшити розмір аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 в сумі 2400,00 грн. на місяць.

Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості.

У зв`язку з чим, виконавчий лист, виданий Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року у справі № 204/1359/23, повернути з Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) після повного погашення заборгованості, яка виникла до набрання цим рішенням законної сили.

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про стягнення аліментів починаючи за 9,5 місяців, тобто за минулий час, суд зазначає наступне.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Слід зазначити, що ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальними правилами Сімейного кодексу України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача за первісним позовом про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що позивач за первісним позовом вживав до подачі вказаного позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідачки за первісним позовом, та доказів ухилення нею від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст.191 СК України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, Міністерство оборони України про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та збільшення розміру аліментів - задовольнити частково, у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини, та передачі його матері - відмовити.

Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1211 грн. 20 коп. (ч. ч. 1-2 ст. 4, ст. 6 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 3, 19, 141, 160, 161 СК України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), Декларацією прав дитини резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН, ст. ст. 3, 12, 13, 77, 81-82, 89, 229, 258-259, 263-265, 280-284, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, Міністерство оборони України про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та збільшення розміру аліментів - задовольнити частково.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Збільшити розмір аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 в сумі 2400,00 грн. на місяць.

Виконавчий лист, виданий Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року у справі № 204/1359/23, повернути з Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) після повного погашення заборгованості, яка виникла до набрання цим рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини, та передачі його матері - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 44209446, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Лесі Українки, 65.

Міністерство оборони України, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00034022, місцезнаходження: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6.

Суддя В.В. Самсонова