ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Обідіної О.І., Одринської Т.В.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2023 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 липня 2023 року, ухвалені суддею Гольник Л.В.

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за нею частку в праві власності на вищевказану квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 23.06.2018 року.

У шлюбі подружжям придбано спірну квартиру, яку 15.02.2021 року на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2021 зареєстровано за відповідачем.

Шлюбний договір між подружжям не укладався. Домовленості щодо володіння, користування і розпорядження майном не досягалося.

Квартира придбана в інтересах всіх членів родини, а саме з метою забезпечення власним житлом родини.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнана за ОСОБА_2 право власності на частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що спірна квартира придбана в інтересах всіх членів родини, а саме з метою забезпечення власним житлом родини, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачем не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на дане майно.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 липня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 адвоката Ткаченко С.В. про розподіл судових витрат задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1250 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 5600 грн., 600 грн. на оплату висновку про вартість майна.

Не погодившись із вказаними рішеннями, їх в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив скасувати їх та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову та заяви про стягнення судових витрат, а також просив зустрічну позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірна квартира придбана за його особисті кошти та є його особистою приватною власністю.

Вказав, що на його депозитних рахунках до укладення шлюбу знаходилися кошти у сумі 4309,88 євро, 5491,03 доларів США та 54000 грн.

Іншу частину коштів для купівлі квартири у розмірі 30000 доларів США він отримав за договором позики, які повернуті особисто ним.

Окрім того, вказав, що розгляд справи відбувся за його відсутності та за відсутності його представника, яким подавалися до суду заяви про відкладення розгляду справи, чим порушено принцип змагальності та справедливості.

Також зазначив, що позивачем не надано доказів співмірності та реальності витрат на професійну правничу допомогу.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Ткаченко С.В. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Окрім того, просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витратти на правову допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 3800 грн.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідають вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 червня 2018 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 14).

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 (а.с. 15).

15 лютого 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляк Д.В., зареєстрований в реєстрі № 176 (а.с. 9-10).

Згідно п. 2.1 даного договору продаж квартири відбувся за суму 1085800 грн., що станом на 15.02.2021 еквівалентно 39000 доларів США.

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 цього ж дня, зареєстрував право власності на вказану квартиру (а.с. 11).

Починаючи з 29.09.2021 року ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання (а.с. 16).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, враховуючи те, що спірна квартира була придбана в період зареєстрованого шлюбу та в інтересах всіх членів родини, а саме з метою забезпечення власним житлом родини прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав може бути визнання права.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Місцевий суд встановив, що спірне майно, а саме квартира, набута сторонами під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

З пункту 4.6. Договору купівлі-продажу спірної квартири, вбачається, що придбання квартири за цим Договором вчинялося за письмовою згодою дружини ОСОБА_2 , оскільки квартира набувалася за спільні кошти подружжя, розпорядження якими здійснюється за взаємною згодою.

Згідно ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).

Відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 після ухвалення оскаржуваного рішення подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання спірної квартири особистою власністю. На обґрунтування своїх вимог вказав, що дана квартира була придбана за його особисті кошти та долучив до матеріалів справи копії довідок з банку про стан рахунку та копію договору цільової позики.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12 липня 2023 року зустрічну позовну заяву повернуто заявнику.

З огляду на те, що вказані докази ОСОБА_1 подав до суду вже після розгляду справи справи по суті, тому оскаржуване рішення прийняте без їх врахування.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані нові докази відповідач міг безперешкодно надати суду першої інстанції до ухвалення рішення суду, проте таким правом не скористався, поважних причин їх неподання до місцевого суду не вказав.

Окрім того, вказані документи не свідчить про те, що відповідач використав вказані гроші на придбання спірного майна.

Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що вона була витрачена саме на придбання вказаної квартири.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц, провадження № 61-4703св21.

Таким чином, ОСОБА_1 за допомогою достатніх та допустимих доказів не довів, що вказана нерухомість придбана за його особисті кошти, отже, не спростував презумпцію спільності права власності на це майно.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, щодо розгляду справи за відсутності відповідача та його представника та залишення поза увагою клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки доказів, які б підтверджували поважність причин неявки в судове засідання стороною відповідача надано не було.

Також, в апеляційному порядку ОСОБА_1 оскаржив додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 липня 2023 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1250 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 5600 грн., 600 грн. на оплату висновку про вартість майна.

Апеляційна скарга в цій частині мотивована тим, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували співмірність та реальність витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів не вбачає підстав для його скасування з наступних підстав.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення, суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (судовий збір та витрати пов`язані з розглядом справи).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (пункти 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ч. 2 п. 1 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надану в суді першої інстанції, представником ОСОБА_2 адвокатом Ткаченко С.В. надано копію договору про надання правової допомоги від 30.09.2022; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги; акт наданої правової допомоги № 1; квитанції про оплату здійсненої оцінки майна та гонорару за послуги адвоката.

Таким чином, в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази понесення позивачем витрат на правову допомогу у сумі 5600 грн.

Доказів їх неспівмірності апелянтом не надано.

Відтак, доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ткаченко С.В. просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції у розмірі 3800 грн.

На їх підтвердження було надано договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду до договору в якій сторони визначили види правової допомоги та їх вартість у загальному розмірі 3800 грн. та квитанцію про сплату гонорару на вказану суму.

З огляду на зазначене, враховуючи фактичний обсяг наданих позивачу юридичних послуг, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також відсутність клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції, колегія суддів, вважає обґрунтованими вимоги представника ОСОБА_2 адвоката Ткаченко С.В. про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції у розмірі 3800 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2023року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3800 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: О. І. Обідіна

Т. В. Одринська