Справа № 203/143/24
Провадження № 2/201/2062/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та його скасування, визнання незаконним наказу про звільнення та скасування його, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

14.03.2024р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та його скасування, визнання незаконним наказу про звільнення та скасування його, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с.№1-8).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 15.03.2024р. позовна заява була залишена без руху та позивачці запропоновано усунути недоліки (а.с.№32).

27.03.2024р. позивачкою була подана уточнена позовна заява (а.с.№38-41).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.03.2024р. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.№42). Також, даною ухвалою у відповідача витребувані докази, які ним надані до відзиву згідно переліку (а.с.№108).

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень позивачка посилалася на те, що з 10.04.2019р. працювала на посаді техніка в ДП «НДТІ» та 31.10.2023р. її звільнено згідно наказу від 31.10.2023р. № 41-к у зв`язку зі скороченням штату працівників. Копію наказу про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України позивачка не отримувала. На вимогу позивачки виплатити заробітну плату за час простою в період з 01.04.2022р. по дату звільнення, їй була видана копія наказу від 24.03.2022р. № 13-к «Про призупинення дії трудового договору», згідно якого трудовий договір був призупинений, а оплата праці - не нараховувалася. Посилаючись на незаконність наказу від 24.03.2022р. № 13-к «Про призупинення дії трудового договору», позивачка зазначала, що у відповідача була відсутня сукупність умов для прийняття оскаржуваного наказу, оскільки вона бажала працювати та мала таку можливість, через те, що з початком військової агресії Російської Федерації залишилась у місті Дніпрі, а відповідач не довів абсолютної неможливості надати їй роботу. 05.09.2023р. позивач отримала попередження від 01.09.2023р. про наступне звільнення 01.11.2023р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом від 31.10.2023р. № 41-к позивачка була звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України і 31.10.2023р. їй була видана трудова книжка. Вважаючи, що відповідачем порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України, а саме не дотримано двомісячного терміну попередження про майбутнє звільнення, в також відповідач не мав обґрунтованих підстав для звільнення саме через скорочення штату, позивачка вважала таке звільнення протиправним. Позивачка просила визнати наказ ДП «НДТІ» від 24.03.2022р. № 13-к «Про призупинення дії трудового договору» в частині призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 та наказ від 31.10.2023р. № 41-к про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст. 40 КЗпП України незаконними та скасувати накази, поновити її на посаді техніка та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.04.2022р. по 31.10.2023р. у розмірі 138 464грн. 10коп. та з 01.11.2023р. по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі.

Також позивачкою було заявлено клопотання про поновлення строку подачі позовної заяви, і в обґрунтування вона посилалася на те, що у день звільнення 31.10.2023р. вона не отримала копію наказу про звільнення, а просто була ознайомлена про його існування. Маючи намір одразу його оскаржити, позивачка не мала можливості цього зробити вчасно, оскільки її син ОСОБА_2 на початку листопада 2023р. захворів на респіраторне, інфекційне захворювання COVID-19, що підтверджується Довідкою № 039871 від 05.11.2023р. та хворів до 18.11.2023р. Після того, як її син одужав та минуло 14 днів терміну спостереження за особами, які контактували з пацієнтами з підтвердженою інфекцією з 18.11.2023р., позивачка 04.12.2023р. звернулася до адвоката за правовою допомогою. В подальшому, указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. (з наступними змінами та доповненнями), в Україні введено воєнний стан, а тому позивачка вважала, що строки звернення з позовом є продовженими в силу п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Окрім того, копію наказу від 24.03.2022р. № 13-к «Про призупинення дії трудового договору» позивачка отримала лише 31.10.2023р. при звільненні, раніше про його існування не знала і знати не могла, а тому тримісячний строк на звернення в частині оскарження даного наказу не пропустила.

23.04.2024р. в порядку ст. 178 ЦПК України до суду надійшов відзив, в якому відповідач, в особі директора ОСОБА_3 (діє на підставі наказу від 12.01.2016р. № 12/01/16-1 - а.с.№40), просив відмовити у поновленні позивачці строку на подачу позову та відмовити по суті позовних вимог. В обґрунтування, відповідач посилався на те, що позивачка дійсно працювала на підприємстві з 10.04.2019р. на посаді техніка лабораторії 244 відділення 24 на дільниці «КРИПП», у зв`язку з чим виконувала роботу з обслуговування нагрівального обладнання. У зв`язку з введенням 24.02.2022р. на території України воєнного стану, з метою встановлення режиму роботи кожного підрозділу ДП «НДТІ» відповідно до їхнього завантаження для виконання наукової продукції, 24.02.2022р. на підприємстві був виданий наказ №1/1, згідно з яким керівники підрозділів мали проаналізувати виконання наукових договорів станом на 24.02.2022р., з`ясувати із замовниками фінансову спроможність на їх подальше виконання і перспективи їх продовження в умовах воєнного стану. 25.02.2022р. на ім`я директора ДП «НДТІ» надійшла службова записка зав. відділенням 24 ОСОБА_4 з пропозицією зупинити роботу ділянки «КРИПП» лабораторії 244 відділення 24, у зв`язку з неможливістю виконання договорів, укладених з вітчизняними та закордонними підприємствами, та відсутністю фінансування для проведення випробувань. 25.02.2022р. було видано наказ № 8-к про підготовку обладнання дільниці по випробуванню на тривалу міцність та повзучість з безперервним циклом роботи «КРИПП» до відключення. Цим наказом з 01.03.2022р. було повністю зупинене і знеструмлене нагрівальне обладнання дільниці «КРИПП», де працювала позивачка, а працівників лабораторії 244 відділення 24 дільниці «КРИПП» переведено на однозмінний режим роботи.

28.02.2022р. підприємством був виданий наказ № 9-к «Про оголошення простою» з 01.03.2022р. по 31.03.2022р. працівникам лабораторії 244 відділення 24, а саме ОСОБА_1 і ще семи працівникам дільниці «КРИПП». 28.02.2022р. позивачці, яка знаходилась на підприємстві, було запропоновано ознайомитись і поставити підпис про ознайомлення з наказами № 8-к від 25.02.2022р. та № 9-к від 28.02.2022р., проте вона відмовилась від ознайомлення, про що було складено акт. У звязку з прийняттям Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», підприємством був виданий наказ № 13-к від 24.03.2022р. «Про призупинення дії трудового договору», яким було призупинено дію трудових договорів з 01.04.2022р. на період воєнного стану в Україні, в тому числі й з позивачкою. Даний наказ було прийнято у відповідності до ст.13 Закону № 2136-ІХ, в редакції, яка діяла на момент прийняття. 25.03.2022р. позивачці по телефону повідомлено про прийняття наказу №13-к від 24.03.2022р. «Про призупинення дії трудового договору» та запропоновано прибути на підприємство 28.03.2022р. для ознайомлення з ним, але позивачка знову відмовилась від цього, про що складено акт. 25.03.2022р. ДП «НДТІ» було видано наказ №3/2 «Про застосування спрощеного обміну документами через засоби телекомунікаційного звязку в період воєнного часу». Позивачка доєдналась до групи підприємства у додатку «Viber», і мала інформацію про видання наказу про призупинення.

На підставі наказу № 13-к від 24.03.2022р. «Про призупинення дії трудового договору» підприємством здійснений розрахунок відшкодування заробітної плати ОСОБА_1 у зв`язку з призупиненням дії трудового договору, за рахунок репарації Російської Федерації, а тому відповідач вважав, що відсутні підстави для стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01.04.2022р. по 31.10.2023р.

Щодо звільнення позивачки у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України і поновлення на роботі, відповідач також заперечував, посилаючись на те, що звільнення відбулося з дотриманням процедури звільнення та підстав для поновлення позивачки на роботі немає (а.с. №49-59).

14.05.2024р. в порядку ст. 179 ЦПК України до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка зазначила, що відповідач не довів суду, чому саме з нею було призупинено трудовий договір, в той час як частина працівників була залучена до роботи. Позивачка вважала, що відповідач просто замінив простій призупиненням дії трудового договору і чомусь тривалий час не проводив скорочення. Жодних доказів на підтвердження неможливості забезпечити позивачку роботою, відповідачем не надано. У своєму відзиві відповідач підтвердив той факт, що сам наказ від 24.03.2022р. не направлявся. Акту від 28.03.2022р. про відмову ознайомитися з наказом № 13-к від 24.03.2022р., вважала недопустимим доказом, оскільки він складений після отримання позовної заяви та не має інформації, на який номер телефону було здійснено дзвінок та в який час. Доказів погодження альтернативного способу пересилання наказів роботодавця засобами електронної комунікації, в тому числі через додаток «Viber», не надано. Позивачка вважала, що наказ від 24.03.2022р. № 13-к «Про призупинення дії трудового договору» є протиправним, бо відповідач не довів абсолютну неможливість надати позивачці роботу, а також абсолютну неможливість останньою її виконувати. Відповідач, у разі відсутності роботи для своїх працівників, мав можливість розпочати процедуру скорочення або оголошення простою, натомість, не повідомивши працівників, за відсутності обов`язкових умов прийняв наказ про призупинення дії трудового договору. Сам факт того, що підприємство працювало і активно працює, свідчить про те, що причини для оголошення простою, а потім призупинення трудового договору могли існувати лише станом на перший квартал 2022р., а не до кінця 2023р. Надані відповідачем докази - скріншоти з додатку «Viber» не є належними, допустими та достовірними доказами, на підтвердження викладених відповідачем обставин. Також позивачка наголосила, що відповідач порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП України, а саме не дотримався двомісячного терміну попередження про майбутнє звільнення, оскільки звільнив її до закінчення цього строку, не запропонував іншу посаду, а від так звільнення є протиправним. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.№112-117).

22.05.2024р. в порядку ст. 180 ЦПК України до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач посилався, що у відзиві наданий детальний опис обставин по справі та посилання на докази, якими ці обставини підтверджується. Позивач була обізнана про видання наказів, оскільки до 06.05.2024р. була учасником групи НИТИ в мессенджері та отримувала , як і всі члени групи, повідомлення. Оскільки № 33 від 30.08.2023р. з 01.11.2023р. виведені зі штатного розпису шляхом скорочення лабораторії 244 відділення 24 сім штатних одиниць за посадою техніка 1 категорії та одна штатна одиниця техніка. Цим працівникам, в тому числі й позивачці, було повідомлено в телефонному режимі про необхідність з`явитися на підприємство для отримання копії наказу № 33 від 30.08.2023р. та попередження про звільнення. Оскільки позивачка не з`явилася на підприємство, 30.08.2023р. їй було направлено рекомендованим листом з повідомленням копію наказу № 33 та попередження від 01.09.2023р. про скорочення посади з 01.11.2023р. Також відповідач зазначив, що у разі, якщо суд визнає, що строк попередження відповідачем не дотримано, суд може змінити дату звільнення позивачки, однак це не може бути аргументом визнати наказ про звільнення таким, який не відповідає закону. Також відповідач зазначив, що в період дії попередження позивачці не пропонувалася інша посада в ДП «НДТІ», у зв`язку із відсутністю в штатному розписі вакансій, які б відповідали її кваліфікації (за освітою ОСОБА_1 культосвітпрацівник, керівник самодіяльного театрального колективу). Наявні в штатному розписі станом на 01.09.2023р. та 31.10.2023р. вакантні посади техніка 1 категорії були скорочені та вилучені з штатного розпису з 01.11.2023р. Представник відповідача просив відмовити в поновленні строку на подачу позову та відмовити в задоволені позову в повному обсязі (а.с.№121-126).

04.06.2024р. до суду надійшло клопотання позивачки про долучення доказів у справі (а.с.№130), на яке відповідачем надані 11.06.2024р. заперечення щодо пропуску строку на подання доказу та відсутності поважності причин неможливості подачі доказу разом із позовом (а.с.№134-135).

20.06.2024р. в системі «Електронний суд» та на електронну пошту суду надійшли письмові пояснення представника позивачки ОСОБА_5 (діє на підставі ордеру від 02.01.2024р. - а.с.№148), в яких він зазначив, що 05.09.2023р. позивачка отримала попередження про скорочення штату працівників від 01.09.2023р., а тому звільнення повинно було відбутися 05.11.2023р. В цей проміжок часу відповідач повинен був запропонувати позивачці вакантні посади, в тому числі посаду охоронця, яка була в штатному розписі. Листом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 30.05.2024р. № 39245/6/04-36-24-12-13 було повідомлено, що відповідач 31.10.2023р. прийняв нового працівника за сумісництвом, не запропонувавши цю посаду позивачці. Оскільки особа, яка виконує послуги за договором надання послуг не зараховується до штату установи (організації), у період з 01.09.2023р. по 31.10.2023р. посада охоронця у штатному розписі була вакантною та відповідач свідомо та протиправно не запропонував її позивачці, отже такі дії відповідача свідчать про протиправність звільнення позивачки (а.с.№145-152).

Суд, ознайомившись із клопотання позивачки про долучення доказів та запереченнями відповідача, враховуючи, роз`яснення, що містяться в постанові Верховного Суду від 05.08.2020р. у справі № 177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20) щодо надмірного формалізму у трактуванні процесуального законодавства, як неправомірного обмеження права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції, а також приймаючи до уваги положення ст.ст. 89, 265 ЦПК України, суд вважає необхідним прийняти подані позивачкою докази та дати їм оцінку під час ухвалення рішення суду.

Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заяв по суті (відзив, відповідь на відзив, заперечень на відповідь на відзив), письмові пояснення позивачки, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 10.04.2019р. була прийнята на посаду техніка Державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади», що підтверджується записом №6 трудової книжки серія НОМЕР_1 та працювала на ділянці «КРИПП» лабораторії 244 відділення 24, що визнано сторонами, а отже в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню (а.с.№11).

24.02.2022р. наказом директора ДП «НДТІ» № 1/1 було встановлено режим роботи на підприємстві кожного підрозділу. відповідно до їхнього завантаження для виконання наукової продукції та завідуючій відділення 24 ОСОБА_4 доручено проаналізувати виконання договорів з підприємствами України станом на 24.02.2022р., з`ясувати з замовниками їхню фінансову спроможність на їх подальше виконання, надати інформацію стосовно контрактів з Російською Федерацією для їх документального розірвання (а.с.№63).

Даним наказом також заступнику директора з виробництва та господарської діяльності доручено забезпечити життєдіяльність державного стратегічного підприємства, головному бухгалтеру доручено в режимі чергування забезпечити контроль за надходженням та витратою коштів на розрахунковому рахунку підприємства та на прохання (за заявою) працівників наукових підрозділів, дирекції, господарської дільниці, надати відпустки без збереження заробітної плати з 01.03.2022р.

Службовою запискою завідуючої відділенням 24 ОСОБА_4 від 25.02.2022р. було повідомлено директора підприємства про необхідність зупинення роботи співробітників ділянки «КРИПП» лабораторії 244 та відключення обладнання для проведення випробувань. Підставою для цього зазначено припинення договорів з вітчизняними та закордонними трубними заводами на виконання атестаційних випробувань на тривалу міцність та відсутність фінансування (а.с.№64).

Наказом № 8-к від 25.02.2022р. завідуючій відділенням 24 ОСОБА_4 з метою оперативного залучення працівників відділення 24 лабораторії 244, які працювали на дільниці «КРИПП» та виконували роботи по випробуванню на тривалу міцність та повзучість на обладнанні з безперервним циклом, доручено проаналізувати виконання договорів з підприємствами України станом на 24.02.2022р., з`ясувати із замовниками їхню фінансову спроможність на їх подальше виконання та надати інформацію стосовно контрактів з РФ для їх документального розірвання. У випадку неможливості подальшого виконання відповідних НДР з вітчизняними замовниками, підготувати обладнання дільниці до зупинення з 01.03.2022р. (а.с.№65).

Згідно цього наказу, з 01.03.2022р. співробітників дільниці «КРИПП», в тому числі й позивачку, які працювали за змінним графіком роботи, переведено на однозмінний режим роботи та встановлено триденний графік роботи згідно з Наказом по підприємству від 28.10.2021р. № 17 «Про встановлення неповного робочого тижня».

В списку працівників підприємства, який є додатком до Наказу № 8-к від 25.02.2022р. щодо ознайомлення про зміни в організації виробництва в частині зміни режиму робочого часу з 01.03.2022р. по 31.03.2022р. підпис позивачки відсутній (а.с.№66), однак відповідачем наданий акт від 28.02.2022р. про відмову ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з наказом, через необхідність консультації з юристами. Текст наказу № 8-к від 25.02.2022р. був зачитаний позивачці вголос (а.с.№72).

Наказом № 9-к від 28.02.2022р. був оголошений простій не з вини працівників з 01.03.2022р. по 31.03.2022р., в тому числі й для позивачки (а.с.№69), яка відмовилась від підписання цього наказу згідно додатку до наказу (а.с.№70) та акту від 28.02.2022р. ( а.с.№72).

24.03.2022р. наказом № 13-к була призупинена дія трудового договору на період воєнного стану з 01.04.2023р., в тому числі і з позивачкою (а.с.№73), яка також відмовилась від підпису про ознайомлення, що підтверджується списком, що є додатком до наказу та актом від 28.03.2022р. про відмову техніка ОСОБА_1 ознайомитися із наказом № 13-к від 24.03.2022р. (а.с.№73-75).

25.03.2022р. директором ДП «НДТІ» був виданий наказ №3/2 «Про застосування спрощеного обміну документами через засоби телекомунікаційного звязку в період воєнного часу» з посиланням на ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022р. № 2136-ІХ (а.с.№76).

Згідно наданих відповідачем доказів, позивачка є учасницею групи НИТИ в додатку «Viber», в якій було розміщено оголошення про видачу наказів № 9 від 29.02.2022р. та № 13 від 24.03.2022р. (а.с.№77-79).

30.08.2023р. директором ДП «НДТІ» був виданий наказ № 33 про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису, згідно якого виведено зі штатного розпису відділення 24 лабораторії 244 шляхом скорочення чисельності 7 штатних одиниць за посадою техніка 1 категорії та 1 штатної одиниці техніка.

В п. 3 наказу зазначено про вручення, в тому числі й позивачці, повідомлення про наступне звільнення зі ст. 49-2 КЗпП України, тобто не пізніше 01.09.2023р. (а.с.№89).

01.09.2023р. було винесено попередження про скорочення штату працівників щодо ОСОБА_1 з повідомленням про відсутність вакантних посад, які б могли бути запропоновані для подальшого працевлаштування. У разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двомісячного терміну попередження, посада буде запропоновану (а.с.№90).

Згідно поштового повідомлення, ОСОБА_1 отримала попередження 05.09.2023р. (а.с.№91).

31.10.2023р. був виданий наказ № 41-к про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі наказу від 30.08.2023р. № 33 про скорочення чисельності працівників та повідомлення про заплановане вивільнення з 31.10.2023р. (а.с.№104).

Щодо позовних вимог в частині оскарження наказу № 13-к від 24.03.2022р. «Про призупинення дії трудового договору», суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент прийняття наказу № 13-к від 24.03.2022р.) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018р. у справі № 559/321/16-ц судам роз`яснено, що визначені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 06.04.2016р. у справі № 6-409цс16).

Верховний Суд у постанові від 16.06.2022р. у справі № 211/6466/19 зазначив, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як це передбачено ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Верховний Суд у постанові від 03.11.2021р. у справі № 387/326/20 зазначив, що під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

24.03.2022р. наказом № 13-к була призупинена дія трудового договору з позивачкою - ОСОБА_1 на період воєнного стану з 01.04.2022р. (а.с.№73).

З поданих відповідачем доказів вбачається, що підпис позивачки про ознайомлення з наказом у списку, що є додатком до наказу № 13-к від 24.03.2022р., відсутній (а.с.№ 74).

28.03.2022р. був складений акт, який підписаний завідувачем відділення 24 ОСОБА_4 , завідувачем лабораторії 244 ОСОБА_6 та інспектором з кадрів ОСОБА_7 про відмову техніка ОСОБА_1 прибути на підприємство для ознайомлення з наказом № 13-к від 24.03.2022р., і текст наказу був зачитаний вголос по телефону (а.с.№75).

В уточненій позовній заяві позивачка посилається на те, що копію наказу від 24.03.2022р. № 13-к «Про призупинення дії трудового договору» отримала лише 31.10.2023р. при звільненні, раніше про його існування не знала і знати не могла, а тому строк на звернення в частині оскарження даного наказу, на її думку, не пропущений.

Верховний Суд у постанові від 31.05.2021р. по справі № 242/3051/18 вказав, що системний аналіз ст.ст. 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» ( в редакції, що діяла на момент винесення наказу від 24.03.2022р.) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором та відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

З моменту оголошення військового стану (з 24.02.2022р.) позивачка не залишала м. Дніпро, про що сама зазначає в позовній заяві (а.с.№2), а отже мала можливість прибути до інституту або в будь-який інший спосіб отримати оскаржуваний наказ від 24.03.2022р. та з`ясувати підстави припинення виконання нею трудових обов`язків та припинення виплати заробітної плати.

Натомість, з моменту винесення наказу 24.03.2022р. та по день звільнення 31.10.2023р. позивачкою більш ніж півтора роки не було вчинено жодних дій щодо з`ясування підстав припинення виконання нею трудових обов`язків.

Ані позовна заява, ані відповідь на відзив не містять посилань чому протягом такого тривалого часу позивачка жодного разу не зверталася до відповідача щодо надання інформації або надання копії оскаржуваного наказу, що свідчить про недобросовісність її поведінки.

Лише 02.01.2024р., майже через два роки з моменту видання наказу, адвокатом позивачки був направлений адвокатський запит щодо надання, в тому числі, й копії оскаржуваного наказу (а.с.№21).

Варто зазначити, що жоден з виданих інститутом наказів після 24.02.2022р., який безпосередньо стосувався позивачки, вона не отримувала, відмовляючись від цього, що зафіксоване відповідними актами (а.с.№72, 75).

Під час розгляду справи позивачкою не було заявлене клопотання про виклик у якості свідків осіб, що підписали акти про її відмову від отримання наказів, задля спростування інформації, що міститься в актах.

Таким чином, більше півтора роки позивачка не могла не усвідомлювати, що не з`являється на робоче місце, не виконує обов`язків та не отримує заробітну плату, та відповідно, мала можливість дізнатися підстави цього, звернувшись до відповідача з відповідною заявою (вимогою, скаргою).

Позивачка під час розгляду справи не спростувала цього і посилалася лише на порушення відповідачем порядку повідомлення її про виданий наказ, отримання оскаржуваного наказу лише 31.10.2023р. (на копії наказу, наданого позивачкою міститься зроблений нею напис про його отримання 31.10.2023р. (а.с.№16), в той час як на копії наказу, що наданий відповідачем така позначка відсутня (а.с.№73)), що формально дало їй право звернутися до суду з посиланням на непропущення строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Приймаючи до уваги, вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачкою пропущений строк на подачу позовної заяви в частині оскарження наказу від 24.03.2022р., отже в задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

При цьому, також враховано, що даний наказ був винесений під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а отже строк на подачу позову був продовжений для позивачки на строк дії такого карантину, який закінчився з 24 год. 00 хв. 30.06.2023р.

Таким чином, з моменту закінчення строку дії карантину позивачкою, яка звернулась із позовом 09.01.2024р., також пропущений тримісячний строк подачі позову в частині оскарження наказу від 24.03.2022р., та підстав для його поновлення суд не вбачає.

Щодо поновлення строку на подачу позовної заяви в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 31.10.2023р., поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає необхідним також відмовити в задоволенні цього клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент прийняття наказу № 41-к від 31.10.2023р.) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

В постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

В постанові Верховного Суду від 30.07.2021р. у справа № 263/6538/18 зазначено, що «у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Наказом № 41-к від 31.10.2023р. позивачку було звільнено у зв`язку зі скороченням штату згідно п. 1 ст.40 КЗпП України. З наказом позивачка ознайомлена 31.10.2023р., що підтверджується її підписом на копії наказу (а.с.№104).

По тексту позовної заяви (в тому числі уточненої редакції позову від 27.03.2024р.), в обґрунтування поновлення строку на подачу позову позивачка посилається, що в день звільнення 31.10.2023р. не отримала копію наказу про своє звільнення, а просто була ознайомлена про його існування.

Маючи намір оскаржити наказ про своє звільнення, позивачка не змогла цього зробити вчасно з огляду на те, що її син - ОСОБА_2 , який проживає разом з нею, на початку листопада 2023р. захворів на респіраторне, інфекційне захворювання COVID-19, що підтверджується Довідкою № 039871 від 05.11.2023р. та хворів до 18.11.2023р. (а.с.№18). А оскільки інкубаційний період при COVID -19 становить 14 днів, особі, яка мала прямий фізичний контакт з хворим на COVID-19 ВООЗ було рекомендовано термін спостереження до 14 днів.

Позивачка посилалася, що також мала легкі ознаки простуди, а тому, щоб не допустити зараження інших осіб, не полишала будинок 14 днів після одужання сина з 18.11.2023р.

04.12.2023р. позивачка звернулася до адвоката за правничою допомогою та 09.01.2024р. (дата відправки на конверті 04.01.2024р. (а.с.№24)) подала до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву (а.с.№1-8).

Також позивачка зазначила, що п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Разом з тим, згідно відмітки на особовій картці ОСОБА_1 , компенсацію за невикористану відпустку 27 календарних дні та копію наказу про звільнення № 41-к від 31.10.2023р. видано позивачці 31.10.2023р., що також підтверджується її підписом на особовій картці (а.с.№105).

Таким, чином, суд критично відноситься до посилання позивачки, що наказ від 31.10.2023р. вона не отримувала, а лише ознайомилась з ним, оскільки матеріали справи містять докази саме отримання нею оскаржуваного наказу.

Щодо поважності пропуску строку на подачу позову, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів, на підтвердження поважності пропуску строку на подачу позову, в частині оскарження наказу від 31.10.2023р. та поновлення на роботі.

Згідно довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України № 033ВТ1 від 05.11.2023р. ОСОБА_2 перебував на амбулаторному лікуванні з діагнозом COVID-19 з 05.11.2023р. до 18.11.2023р. (а.с.№18).

У травні 2023р. Всесвітня організація охорони здоров`я оголосила, що COVID-19 не є глобальною надзвичайною ситуацією та з 01.07.2023р. карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) на території України закінчився.

Таким чином, перебування протягом листопада 2023р. на самоізоляції - це виключно ініціатива позивачки, обумовлена її особистими уявленнями про хворобу COVID-19. Доказів того, що вона мала простуду, зверталася в період листопада-грудня 2023р. зі скаргами на погане самопочуття до сімейного лікаря (або будь-якого іншого лікаря) суду не надано.

З поданого представником позивачки адвокатом Погрібняком О.М. ордеру від 02.01.2024р. (а.с.№148) вбачається, що договір про правничу допомогу був укладений з позивачкою 27.12.2023р., тобто майже через два місяці з моменту отримання спірного наказу про звільнення, тоді як позивачка посилається, що 04.12.2023р. звернулася за допомогою до адвоката. Обґрунтування, чому з 04.12.2023р. по 27.12.2023р. вона не укладала договір про правничу допомогу позовна заява не містить.

З огляду на пояснення позивачки про причини пропуску строку на подачу позову та відсутність належних, допустимих і достатніх доказів поважності пропуску строку на подачу позову, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку на подачу позову в частині оскарження наказу від 31.10.2023р. про звільнення та поновлення на роботі.

Посилання позивачки на положення п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, є вільним трактуванням даної норми, адже в цьому пункті йде мова про продовження перебігу позовної давності, визначеної саме ЦК України.

Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Строки звернення до суду в порядку КЗпП України передбачені окремою статтею 233 КЗпП України, а отже на ці строки положення п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не поширюються.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2022р. у справі №990/115/22 виклала позицію, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, повязаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Враховуючи дане роз`яснення, а також відсутність будь-яких доказів, що введення воєнного стану унеможливило дотримання позивачкою строку звернення з позовом в частині поновлення на роботі, відсутні підстави для поновлення позивачці строку на подачу позову в частині скасування наказу від 31.10.2023р. про звільнення та про поновлення на роботі, отже в задоволенні позову слід відмовити через пропуск строку звернення до суду.

Приймаючи до уваги, що позивачці відмовлено в задоволенні позову в частині скасування наказів від 24.03.2022р. та 31.10.2023р., підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.04.2022р. по 31.10.2023р. та з 31.10.2023р. по день ухвалення рішення суду немає, отже в задоволенні цих позовних вимог також слід відмовити.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з огляду на те, що в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачкою судові витрати покладаються на неї.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 233, 234 КЗпП України, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, ч.1 ст. 82, ст. ст. 89, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та його скасування, визнання незаконним наказу про звільнення та скасування його, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.