РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/1985/24

Номер провадження 2/495/1565/2024

26 червня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Кракатиці В.І.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, суд

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому з урахування уточнених позовних вимог просить суд:

- розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав, відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

- визначити місце проживання сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що 29.09.2012 року, між ним відповідачем був укладений шлюб, актовий запис № 03 зареєстрований у книзі реєстрації шлюбів, виконавчого комітету Новоєлизаветівської сільської ради Ширяївського району Одеської області.

В силу ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

У шлюбі у сторін народились: син - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На даний час позивач наполягає на розірванні шлюбу. Пояснює, що на теперішній час фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачкою фактично припинені, сторони мешкають окремо, примирення не можливо.

Після припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою, остання переїхала проживати в будинок своїх друзів.

Відповідно до приписів частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, після припинення фактичних шлюбних відносин та сумісного проживання, ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 дійшли взаємної згоди щодо того, що їх син ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишиться проживати разом з батьком ОСОБА_2 , а донька ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

На даний час, син: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком, та знаходяться на самостійному вихованні та утриманні позивача.

Донька, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає разом із матір ю, та знаходиться на самостійному вихованні та утриманні відповідача.

Позов обґрунтовується тим, що після припинення спільного проживання Відповідачка взагалі перестала проявляти увагу до сина, не цікавиться його здоров`ям та розвитком, не допомагає йому матеріально, не намагається бути присутньою у його житті.

При цьому, матір по відношенню до спільної дитини ставиться погано та не проявляє поваги до сина.

Матір не може забезпечити дитині гідні умови проживання, оскільки, постійного місця роботи не має, проживає у житлі, яке не має належних умов, а саме відсутня окрема кімната для дитини та окреме ліжко, відсутнє належним чином оснащене місце для зайняття сином навчанням.

Проживання сина, за місцем проживання Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

За адресою проживання батька створені належні умови для проживання сина, у нього є окрема кімната, яка облаштована під потреби сина, окреме ліжко, письмовий стіл та крісло, комп`ютер, за яким він може здійснювати належне навчання та виконувати домашні вправи, таким чином житло позивача дає можливість проживання синові та забезпеченням достатнім рівнем проведення власного дозвілля.

Батько має своє житло, постійно працює, отримує стабільний щомісячний дохід та забезпечує дитину необхідним для її виховання та розвитку.

Намагання визначити місце проживання сина ОСОБА_5 разом із Позивачем пов`язане з бажанням захистити їх інтереси та права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею, надання їм можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька.

Батько характеризується за місцем проживання як ввічливий, доброзичливий, завжди готовий прийти на допомогу.

На думку батька, з його боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання малолітнього сина разом із ним, які б негативно впливали на їх виховання та розвиток.

Матір, тривалий час створює перешкоди у спілкуванні батька із донькою, що унеможливлює здійснення батьківського піклування за донькою.

Матір станом на теперішній час належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню сина, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

На даний час, син повністю знаходиться на утриманні батька, а донь повністю знаходиться на утриманні матері.

Батько не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власних дітей не судимий. Батько не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переніс травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2024 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі було прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд:

- позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав, відносно ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

- визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що після припинення спільного проживання позивач за первісним позовом взагалі перестав проявляти увагу до молодшого доньки, не цікавиться її здоров`ям та розвитком, не допомагає матеріально, не намагається бути присутнім у її житті.

При цьому, батько по відношенню до спільної дитини ставиться погано та не проявляє поваги до доньки.

Проживання доньки за місцем проживання ОСОБА_2 не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі було зустрічну позовну заяву відповідачки прийнято до спільного розгляду та об`єднане в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

Позивач в судовому засіданні не з`явився. Просив суд розглядати справу без його участі, на задоволені позовних вимог наполягає.

Відповідачка у судовому засіданні позов визнала, пояснила, що дійсно син проживає з батьком та бажає з ним проживати.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що був зареєстрований 29.09.2012 у Виконавчому комітеті Новоєлизаветівської сільської ради Ширяєвського району Одеської області, актовий запис № 03. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 29 вересня 2012 року Виконавчим комітетом Новоєлизаветівської сільської ради Ширяєвського району Одеської області.

Від шлюбу мають двох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 29 жовтня 2019 року), та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 14 листопада 2016 року).

Позивач зазначає, що на теперішній час шлюбні відносини між ним та відповідачкою фактично припинені, сторони мешкають окремо, примирення не можливо через розбіжності у поглядах на життя та відсутність любові та поваги, що є підставою для розірвання шлюбу.

Також позивач вказує, що спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з ним та знаходяться на повному утриманні позивача. Позивач матеріально забезпечує сина, піклується про нього.

Позивач має власне житло, в якому створені належні умови для проживання дитини та його розвитку. Тобто з боку позивача, на його думку, відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з батьком чи негативно впливали на його виховання та розвиток.

Позивач характеризується за місцем проживання як ввічливий, доброзичливий, завжди готовий прийти на допомогу сусід.

Відповідачка станом на теперішній час як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню сина, не цікавиться його життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини.

Відповідачка не надає жодних грошових коштів на утримання дитини.

Також позивач вказує, що відповідачка проживає окремо.

Матір станом на теперішній час належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню сина, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Крім того, матір настроює доньку проти батька, внаслідок чого вона не бажає спілкуватись зі позивачем, через що він не може виконувати свої батьківські обов`язки.

Таким чином, такі обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що Відповідач повинна бути позбавлена батьківських прав.

Під час розгляду справи відповідачка позов позивача та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги за зустрічним позовом, ОСОБА_1 зазначає, що після припинення спільного проживання ОСОБА_2 перестав проявляти увагу до їх спільної доньки ОСОБА_4 , не цікавиться її здоров`ям та розвитком, не допомагає їй матеріально, не намагається бути присутнім у її житті.

При цьому, батько по відношенню до спільної дитини ставиться погано та не проявляє поваги до доньки.

Батько не намагається забезпечити дитині гідні умови проживання, проживає у житлі, яке не має належних умов, а саме відсутня окрема кімната для дитини та окреме ліжко, відсутнє належним чином оснащене місце для зайняття сином навчанням.

Проживання доньки за місцем проживання ОСОБА_2 не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

За адресою проживання матері створені належні умови для проживання дочки, у неї є окрема кімната, яка облаштована під потреби доньки, окреме ліжко, письмовий стіл та крісло, комп`ютер, за яким вона може здійснювати належне навчання та виконувати домашні вправи, таким чином житло ОСОБА_1 дає можливість проживання доньки та забезпеченням достатнім рівнем проведення власного дозвілля.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 як матері неповнолітньої дитини, в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_3 та протиправної поведінки по відношенню до дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), що зазначив і позивач у позовній заяві.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , без поважних причин залишивши його без материнської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідачки відносно її дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 як батькові неповнолітньої дитини, в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки ОСОБА_4 та протиправної поведінки по відношенню до дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), що зазначив і позивач у позовній заяві.

Виходячи із оцінки доказів у справі таке ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, суд вважає свідомим та умисним, що дає підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що позбавлення батьківських прав не позбавляє права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до дітей, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав.

У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу позбавлення батьківських прав, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку не є потрібним, оскільки на це потрібен значний час, що може призвести до затягування розгляду справи.

Суд бере до уваги те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.

Подібні правові висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19; Постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц; Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, та враховуючи той факт, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини, суд вважає необхідним розірвати шлюб між сторонами.

Окрім того, суд дійшов до переконання про те, що у ході розгляду справи встановлено беззаперечні докази повного відсторонення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини ОСОБА_3 , тому враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому слід позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав, відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, задоволенню також підлягає зустрічний позов ОСОБА_1 з огляду на те, що батько, ОСОБА_2 по відношенню до спільної дитини, ОСОБА_4 ставиться погано та не проявляє належного інтересу до життя доньки.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який зареєстрований 29.09.2012 у Виконавчому комітеті Новоєлизаветівської сільської ради Ширяєвського району Одеської області, актовий запис № 03.

Позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав, відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначити місце проживання сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: відділ опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав, відносно ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повне найменування (ім`я) сторін:

Позивач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Відповідач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ).

Третя особа - Відділ опіки та піклування Білгород - Дністровської міської ради (адреса: 67701, м. Білгород-Дністровський, Одеської області, вул. Михайлівська 56).

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Анісімова Н.Д.