Справа № 274/9477/24
Провадження № 2/0274/2210/24
Ухвала
про повернення позовної заяви

10.12.2024 року Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Вдовиченко Т.М. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Лук"янчук Юрій Віталійович до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Бердичівської міської ради Бердичівська міська служба у справах дітей про встановлення факту утримання дітей -
в с т а н о в и в :
09.12.2024 року ОСОБА_3 діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Бердичівського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 , відповідно до якої просить суд встановити факт утримання ОСОБА_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном яких він являється.
Вивчивши матеріали позовної заяви приходжу до наступного висновку.
Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Разом з тим, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.
Відповідно до п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України однією з засад цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Тобто, цивільно процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.
Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням цивільного судочинства.
Як зазначено у п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їх обов`язків.
Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
Принцип добросовісності - це загально правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17).
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" зробив висновок про те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Так, положення ст.4 ЦПК України щодо права на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, є реалізацією ч. 1 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, та ч.2 ст.124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Судом враховано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини унормовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").
У матеріальному сенсі позов - це право на задоволення своїх позовних вимог. У процесуальному сенсі позов - це звернена до суду вимога про захист своїх прав та інтересів. Подання позовної заяви є формою реалізації права на позов.
Водночас, право подання позовної заяви, як будь-яке суб`єктивне право, яким є міра свободи, тобто міра можливої поведінки правомочної особи у правовідносинах, має межі свого здійснення. Об`єктивним критерієм визначення межі здійснення суб`єктивного права є неможливість використання його на шкоду правам інших осіб. Таке використання свого права є зловживання ним, застереження щодо неприпустимості такої поведінки містить процесуальний закон - ст.43 ЦПК України.
За приписами частини 2 статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства. До таких дій, зокрема, віднесено подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
Штучний - значить схожий на справжній. Отже, незважаючи на наявність формальних характеристик та дотримання обов`язкових вимог, які є зовнішніми критеріями легітимності позову у процесуальному сенсі як зверненої до суду вимоги, саме мета, як складова матеріального сенсу позову, буде тим критерієм, що розмежовуватиме його дійсний від штучного характери.
Очевидно штучний характер позову є нерозривно пов`язаний з його завідомою безпідставністю, що є необхідним для застосування п.3. ч.2 ст. 44 ЦПК України.
Така вказівка закону свідчить про умисний (цілеспрямований) характер дій позивача та дає змогу відрізнити зловживання процесуальними правами від реалізації права особи на звернення до суду за судовим захистом.
Подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач завчасно (заздалегідь наперед) усвідомлював безпідставність свого позову та всупереч інтересам правосуддя, а також завдання цивільного судочинства, звернувся з таким позовом.
Про цілеспрямований характер зловживання своїми процесуальними правами, а також завчасне усвідомлення безпідставності позову можуть свідчити дії позивача, які за своєю суттю та наслідками суперечать одна одній.
Водночас, суд звертає увагу, різне тлумачення та розуміння сторонами матеріального сенсу позову, як права на задоволення позовних вимог, не є обставиною, за якою позов можна кваліфікувати як завідомо безпідставний та штучний.
Також, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи іна які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Рішеннями ЄСПЛ у справах „Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands" від 27.10.1993 (п. 33), та „Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні „справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.
Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, «без якого змагальність як принцип не існує». Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст.11 ЦПК України).
Викладене свідчить, що суд у своїй діяльності має забезпечувати непорушність балансу інтересів сторін, їх рівності та змагальності, зокрема, шляхом запобігання зловживання процесуальними правами окремими учасниками судового процесу.
Як встановлено судом, з матеріалів цивільної справи № 274/9016/24, 18.11.2024 року до Бердичівського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник - адвокат Лук`янчук Ю.В. із заявою в порядку окремого провадження відповідно до якої просив суд встановити факт утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном яких він являється.
Заява була обґрунтована тим, що що ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною - ОСОБА_2 є опікунами двох дітей, позбавлених батьківського піклування: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Статус ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як дітей, позбавлених батьківського піклування, підтверджується розпорядженням про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування № 1 від 13.01.2015 та розпорядженням про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування №2 від 13.01.2015. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області № 291 від 03.11.2022 про встановлення опіки та призначення опікуна над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було встановлено опіку та призначено заявника і його дружину опікунами над ними. У той же час, заявник є військовослужбовцем. 22.10.2024 він подав рапорт про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п.3 ч.5 ст.26, абз.7 п.3 ч.12 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки він є опікуном двох дітей до 18 років, позбавлених батьківського піклування. Проте, 04.11.2024 року рапорт було не погоджено з підстав не доведення факту утримання ним ОСОБА_4 та/або ОСОБА_5 в розумінні ч.2 ст.15, ч.2 ст.166, ст.ст.180-181, ч.1 ст.248, 249 Сімейного кодексу України.
В заяві зазначалося, що встановлення даного юридичного факту має для заявника юридичне значення і є підставою для його звільнення з військової служби.
Ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду від 20.11.2024 року ОСОБА_6 відмовлено у відкриті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Бердичівської міської ради в особі міської служби у справах дітей, військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту перебування на утриманні. Роз`яснено заявнику, що розгляд питання щодо перебування дітей на утриманні належить до юрисдикції адміністративного суду в межах розгляду позову щодо оскарження неправомірності відмови військової частини у звільненні з військової служби.
Не зважаючи на існування даної ухвали суду в цивільній справі № 274/9016/24 ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_7 повторно звернувся до Бердичівського міськрайонного суду з аналогічними вимогами, однак уже в позовному провадженні, посилаючись на постанову Великої Палати ВС від 11.09.2024 року, про те, що спір щодо участі одного батьків у вихованні дитини або ухиленні від участі у вихованні, підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Суд звертає увагу представника позивача, що в даній постанові Великої Палати ВС йдеться про участь у вихованні дитини, а не утриманні дитини, що по своїй правовій природі є різними предметами спору ( виховання дітей або батьківство (англ. parenting, child rearing) процес заохочення та підтримки фізичного, емоційного, соціального та інтелектуального розвитку дитини від народження до дорослості; також комплекс прав, обов`язків та відповідальності в цьому питанні з точки зору законодавства; утримання дитини (тобто аліменти) в розумінні норм сімейного законодавства це участь батька або матері (залежно від того, хто проживає окремо) в утриманні дитини, яка сплачується в грошовій формі щомісяця).
Пунктом 3 ч.2 ст. 44 ЦПК України, визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Враховуючи вищенаведене та керуючись норми чч.3,4 ст. 44 ЦПК України суд визнає дії позивача та його представника адвоката Лук"янчука Ю.В. щодо повторного звернення ними до суду з позовною заявою про встановлення факту утримання дітей як зловживання ними процесуальними правами, що полягає у їх недобросовісному використанні, а тому позовну заяву з доданими до неї документами слід повернути позивачу.
На підставі наведеного, керуючись ст. 2,4,12,43-44,258-261,354 , суддя
п о с т а н о в и в :
Визнати дії позивача ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Лук"янчук Юрій Віталійович щодо повторного звернення до суду з позовною заявою про встановлення факту утримання дітей - зловживанням процесуальними правами.
Позовну заяву ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Лук"янчук Юрій Віталійович до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Бердичівської міської ради Бердичівська міська служба у справах дітей про встановлення факту утримання дітей - повернути позивачу зі всіма додатками до неї.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а у випадку її оскарження, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.
Суддя Т.М. Вдовиченко