ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Бєлової Олександри Євгеніївни

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2023 року, постановлене суддею Гольник Л.В.

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю та встановлення порядку користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права користування належною їй частиною квартири за адресою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання не перешкоджати користуванню житловою площею загального і особистого користування та визначити порядок користування даною квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору про довічне утримання укладеного 14.03.2006 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , останній на праві спільної часткової власності належить 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Відповідачам на підставі свідоцтва про право власності від 10.12.1999 р. та рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2005 р. належить на праві спільної часткової власності по 1/5 частини зазначеної квартири.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_5 почали чинити перешкоди у користуванні належною позивачу частиною квартири, а саме встановили нові замки на вхідних дверях та не надали ключі від них.

ОСОБА_4 вказала, що неодноразово намагалася потрапити до квартири, але відповідачі чинили їй опір, не впускали до квартири та погрожували. За даним фактом вона зверталася до правоохоронних органів, проте відповідачі продовжують чинити перешкоди у користуванні належною їй часткою квартири.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю та встановлення порядку користування житловим приміщенням задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_2 .

Встановлено такий порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , загальною площею 63,9 кв.м, житловою площею 45,0 кв.м:

- у користування ОСОБА_4 виділено житлову кімнату житловою площею 14,0 кв.м;

- у користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 виділено житлову кімнату площею 15,5 кв.м, обладнану балконом площею 7,0 кв.м. та житлову кімнату площею 15,5 кв.м;

- коридор площею 7,0 кв., кухню площею 5,9 кв.м, ванну 2,0 кв.м, вбиральню 1,0 кв.м. залишено в загальному користуванні.

Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що між співвласниками не існує домовленості щодо користування квартирою та відповідачі чинять перешкоди у користуванні ОСОБА_4 частиною квартири, що їй належить.

Окрім того, судом взято до уваги факт того, що дві житлові кімнати, кожна з яких площею 15,5 кв.м, є суміжними та складають трохи більше ніж 2/3 житлової площі, тому виділення вказаних кімнат відповідачам є співмірним тій частини квартири, що їм належить.

Водночас житлова кімната площею 14,0 кв.м є відокремленою кімнатою, яка становить майже 1/3 частини житлової площі квартири, а тому виділення цієї кімнати у користування позивача ОСОБА_4 є доцільним.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Бєлова О.Є., просила визнати його нечинним та закрити провадження у справі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в даній справі відсутній предмет спору, оскільки позивач не надала жодного доказу, який підтверджує вказані нею обставини.

Окрім того, судом першої інстанції було порушено принцип диспозитивності шляхом самостійної зміни предмета позову.

Від представника ОСОБА_4 адвоката Бондаренко Я.О. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Доводи відзиву є ідентичними доводам позовної заяви.

Від представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Бєлової О.Є. до суду надійшла відповідь на відзив в якій підтримано доводи та вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1999 року, реєстраційний № 5А-99-206671 квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м, належала у рівних частка на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 .

Свідоцтво було видане згідно із розпорядженням № 51236 Центру (відділу) приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.12.1999 року. Дана квартира зареєстрована у Харківському міському бюро технічної інвентаризації за вказаними особами 22.12.1999 року у реєстровій книзі № 1 за № П-5-53866 (а.с. 13-14).

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 26.01.2006 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв.м, розташована на 1 поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 45,0 кв.м., у тому числі 1-а кімната 15,5 кв., 2-а кімната 15,5 кв.м, 3-я кімната 14,0 кв.м., кухня площею 5,9 кв.м, вбиральня площею 1,1 кв.м, ванна кімната площею 2,0 кв.м, коридор 7,0 кв.м, вбудована шафа 0,8 кв.м; квартира обладнана балконом 7,0 кв.м (а.с. 20-21).

Відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 14.03.2006 року, укладеного між ОСОБА_5 , якому належить 1/5 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1999 року і рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2005 року у справі № 2-594/05 та 2/15 частини на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2005 року у справі № 2-594/05, передає ОСОБА_4 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а остання зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_5 , надаючи йому необхідний догляд, допомогу. Вказаний договір посвідчено держаним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 5-280 (а.с. 23-24)

04 січня 2021 року помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , зареєстрованого 04.01.2021 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 185 (а.с. 26).

Отже, на час виникнення спору ОСОБА_4 належить 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (стаття 358 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 зверталася до правоохоронних органів з заявою щодо прийняття заходів щодо її брата ОСОБА_2 який не впускає її в спірну квартиру.

В письмових поясненнях, наданих ОСОБА_4 начальнику Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області, позивач вказала, що після смерті ОСОБА_5 їй належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 . Її брат, ОСОБА_2 , який є співвласником даної квартири, разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 змінили замки на вхідних дверях у здійснюють перешкоди в користуванні належної їй частки вищевказаної квартири. 24.10.2021 вона намагалася потрапити в квартиру, але відчинивши двері, брат почав нецензурно висловлюватися в її адресу, повідомив, що всі її речі він викинув і сказав, що впустить в квартиру по рішенню суду (а.с. 33-35).

Вищевказане підтверджує факт здійснення відповідачами перешкод позивачу у праві користування нележною їй часткою квартири.

У постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 487/3769/20 (провадження № 61-7928св22) зроблено висновки про те, що володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільного згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володіння спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним.

Дійсно, первинне значення у врегулюванні правовідносин між співвласниками має їх домовленість, яку не може підміняти рішення суду, проте у разі виникненні конфліктної ситуації, що унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони не досягли домовленості щодо порядку та способу спільного користування квартирою.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Спір між сторонами, які є співвласниками квартири, виник щодо встановлення порядку спільного користування квартирою. Вирішуючи спір, суд виділяє в користування сторонам спору частини житлового приміщення, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року і неодноразово підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, провадження № 61-10474св21, від 22 липня 2022 року у справі № 344/698/18, провадження № 61-9984св21.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Встановивши, що позивач є законним співвласником спірної квартири, суд першої інстанції надав належну правову оцінку оставинам справи та гарантованого позивачу права на мирне володіння майном, внаслідок чого прийшов до обгрунтованого рішення про наявність підстав для задоволення позову.

Сам по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідачів проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19, від 17 квітня 2024 року у справі № 553/1602/21.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Бєлової Олександри Євгеніївни залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна