РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття апеляційного провадження

10 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/15296/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/757/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у справі (апелянт): ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року, постановлену в складі судді Куцоконя Ю.П., дата складання повного тексту рішення не вказана, у справі №569/15296/14-ц,

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення зобов`язання. Просила визнати за нею право власності на частину домоволодіння в розмірі 55 відсотків за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві приватної власності.

30 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано мирову угоду.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 мирову угоду мiж сторонами визнано на таких умовах:

1.Відповідно до договору позики, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16 листопада 2011 року, ОСОБА_2 , як Позичальник, зобов`язався повернути суму позики в розмірі 200 000,00 гривень Позикодавцю, тобто ОСОБА_1 , в термін до 01 липня 2014 року. Гарантом повернення позики у вигляді відступного Позичальник виставив частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 , яка належить Позичальнику на праві власності, що стверджується витягом Рівненського міського БТІ від 28.07.2008 р. серія ССІ № 602397.

2.В зв`язку з неповерненням в термін до 01 липня 2014 року суми позики, то за умовами Договору позики від 16 листопада 2011 року ОСОБА_1 має право скористатися гарантом позики, тобто розпорядитися на свою користь 55/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

3.Сторони за цією мировою угодою погодили, що ОСОБА_1 згідна прийняти у своє володіння, а ОСОБА_2 передати у власність ОСОБА_1 частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до витягу Рівненського міського БТІ від 28.07.2008 р. серія ССІ № 602397.

4.Після підписання Сторонами цієї мирової угоди ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 всю технічну документацію на домоволодіння, а саме: будинкову книгу, технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи на 55/100 будинку по АДРЕСА_2 .

5.Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до витягу Рівненського міського БТІ від 28.07.2008 р. серія ССІ № 602397, загальною площею 178,7 кв.м, житловою площею 134,1 кв.м.

6.Після набрання законної сили ухвалою суду про визнання та затвердження цієї мирової угоди позивачка ОСОБА_1 вважатиме відповідача ОСОБА_2 таким, що повернув свої боргові зобов`язання в суму 200 000,00 (двісті тисяч) Позичальнику, тобто ОСОБА_1 , та припиненням між сторонами боргових відносин і зобов`язань.

7.Після повного виконання сторонами цієї мирової угоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть мати один до даного претензій з приводу частини домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 та набуття права власності на неї ОСОБА_1 .

8.Право власності ОСОБА_1 на частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 за цією мировою угодою підлягає реєстрації Реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції Рівненської області.

Пpовадження у спpавi за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення зобов`язання закрито.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 31 грудня 2014 року виправлено допущену описку в ухвалі суду від 11 листопада 2014 року. Суд зазначає, що пункт 5-ий резолютивної частини ухвали слід читати: житловою площею 84,3 кв.м. відповідно до даних експлікації Рівненського міського БТІ.

Не погодившись із ухвалою суду про визнання мирової угоди, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить ухвалу суду від 10 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не брала участі у справі, але судом було вирішено питання щодо її прав, свобод та інтересів. Порушення прав апелянта стосується факту визнання за ОСОБА_1 права власності на 178,7 кв.м. від загальної площі 239,2 кв.м. всього будинку. ОСОБА_3 мотивує це тим, що вона являється власником другої частини будинку по АДРЕСА_2 , з часткою 225/1000, а третім власником, з часткою 225/1000 являється ОСОБА_4 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Установлено, що16.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 , як Позичальник, зобов`язався повернути суму позики в розмірі 200 000,00 гривень Позикодавцю, тобто ОСОБА_1 , в термін до 01 липня 2014 року. Гарантом повернення позики у вигляді відступного Позичальник виставив частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 , яка належить Позичальнику на праві власності, що стверджується витягом Рівненського міського БТІ від 28.07.2008 р. серія ССІ № 602397.

З огляду на те, що останній взятих на себе за договором зобов`язань не виконав, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості, шляхом визнання за нею права власності на 55/100 частини домоволодіння, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, в межах розгляду справи за яким було укладено мирову угоду.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 05 вересня 2006 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори Квасиловець Г.О., спадкоємцем майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке у вказаній частці видане це свідоцтво, складається з права приватної власності на: 55/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_2 , а саме позначені на поповерховому плані: П підвал, 1-1 тамбур, 1-3, 1-4, 1-8, 1-9 - жилі кімнати жилою площею 84,3 кв. м, 1-6 коридор, 1-7 - коридор, а2 вх. ганок загальною площею 130,8 кв. м, та Б-1 гараж, В-1 сарай, 2/3 частини огорожі N 1, що належать померлому на підставі ухвали суду м. - Рівне Рівненської області від 17 березня 1994 року, справа № 2/414/94 р., зареєстрованої в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в Рівненському МБТІ за реєстраційним номером 15875584. Жилий будинок цегляний жилою площею 134,1 кв. м, загальною площею 239,2 кв. м, позначений на поверховому плані літерою А-1, та надвірні будівлі: Б-1 - гараж, В-1 сарай, № 1 - огорожа, № 2- огорожа.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на таких умовах: відповідно до договору позики, який був укладений між ними 16 листопада 2011 року, ОСОБА_2 , як позичальник, зобов`язався повернути суму позики в розмірі 200 000 гривень позикодавцю, тобто ОСОБА_1 , в термін до 01 липня 2014 року. Гарантом повернення позики у вигляді відступного позичальник виставив частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 , яка належить позичальнику на праві власності, що стверджується витягом Рівненського міського бюро технічної інвентаризації від 28 липня 2008 року серія ССІ № 602397. В зв`язку з неповерненням в обумовлений термін суми позики ОСОБА_1 мала право скористатися гарантом позики. Сторони за мировою угодою погодили, що ОСОБА_1 згодна прийняти у своє володіння, а ОСОБА_2 передати у власність ОСОБА_1 частину вказаного домоволодіння. Після підписання сторонами мирової угоди ОСОБА_2 передавав ОСОБА_1 всю технічну документацію на домоволодіння. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до витягу Рівненського міського БТІ від 28.07.2008 р. серія ССІ № 602397, загальною площею 178,7 кв.м, житловою площею 134,1 кв.м. Після набрання законної сили ухвалою суду про визнання та затвердження мирової припинялися боргові відносини і зобов`язання.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 31 грудня 2014 року виправлено допущену описку в ухвалі суду від 11 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення зобов`язання, а саме що вказаний у пункті п`ятому резолютивної частини ухвали розмір житлової площі становить 84,3 кв.м.

Визнаючи мирову угоду між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що її умови не суперечать закону, не порушують прав та свобод, а також інтересів інших осіб.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 33146316, від 04 лютого 2015 року, на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області суду від 10 листопада 2014 року в справі 569/15296/14ц за ОСОБА_1 на праві приватної, спільної часткової, належать 55/100 частини будинку по АДРЕСА_2 , загальною площею 130,8 кв.м., житловою площею 84,3 кв. м., та надвірних будівель і споруд: гараж, літ. Б-1, сарай, літ. В-1, 2/3, частини огорожі № 1.

Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 2-95/12 (провадження № 61-І6854св20) зазначено, що «аналіз ч. 1 ст. 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Результати аналізу вказаних норм дозволяють зробити висновок, що норма ст. 352 ЦПК України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. Відповідно, особа, яка не брала участі у справі, має право оскаржити в апеляційному порядку судове рішення, яке безпосередньо встановлює, змінює або припиняє її права та обов`язки, тобто завдає їй шкоди, що виявляється у несприятливих для особи наслідках.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкований іншими правовідносинами.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких, на момент розгляду справи, та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті б Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 23.11.2020 у справі № 826/3508/17.

У пункті 3 частини 1 статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17.02.2020 у справі № 668/17285/13-ц (провадження № б1-41547сво18).

Відповідно до статті 175 ЦПК України 2004 року мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частини третя статті 206 ЦПК України 2004 року).

Установивши, зі змісту поданої мирової угоди, що сторони узгодили між собою, що в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 16 листопада 2011 року у розмірі 200000 грн ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 частину домоволодіння в розмірі 55/100 по АДРЕСА_2 , власником якої на підставі свідоцтва про право на спадщину є відповідач, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвалою Рівненського міського суду від 10.11. 2014 року не вирішувались права та обов`язки ОСОБА_3 ..

Матеріали справи не містять даних про наявність у ОСОБА_3 суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу щодо спірної частини будинку, отже, заявник не має прав чи охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 10 листопада 2014 року.

Доводи щодо порушення прав скаржниці перевірялися апеляційним судом в межах відкритого апеляційного провадження із наданням заявнику процесуальної можливості доводити перед судом їх переконливість, однак не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи, що ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу у справі, в якій вона не брала участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 362 ЦПК України, апеляційний суд ,

у х в а л и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення зобов`язання закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 10.10.2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.