Єдиний унікальний номер судової справи 462/6281/24
Номер провадження 2/462/1757/24
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Галайко Н. М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

І. Короткий виклад обставин справи та правова позиція позивача.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Скречко М.-М. А., 06.08.2024 року (вх. № 18325) звернулася у Залізничний районний суд м. Львова (документ сформований в сиситемі «Електронний суд» 05.08.2024 року) з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якій просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 949 грн. 62 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, включаючи сплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач наказом (розпорядженням) № 1099/ос від 08.05.2024 року про припинення трудового договору (контракту) була звільнена з посади заступника начальника управління Департаменту внутрішнього аудиту та контролю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» з 10.05.2024 року, у зв`язку із скороченням штату. Відповідно до витягу з наказу відповідача № Ц-51/23 від 05.04.2024 року позивачу з 01.04.2024 року було встановлено посадовий місячний оклад у розмірі 36 207 грн. 00 коп. Відповідно до інформації про кількість невикористаних днів відпустки позивача станом на 10.05.2024 рік, виданої заступником начальника відділу апарату управління Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики відповідача, така кількість з 01.12.2020 року по 01.06.2022 року становить 36 днів. При звільненні позивача із зазначеної посади належними сумами до сплати мали бути: 34 496 грн. 92 коп. компенсація за невикористані дні відпустки, а саме 36 днів з 01.12.2021 року по 01.06.2022 року; 29 146 грн. 64 коп. вихідна допомога при звільненні. Так, 10.05.2024 року відповідачем було виплачено позивачу повну суму вихідної допомоги у розмірі 29 146 грн. 64 коп., однак виплату за невикористані дні відпустки було здійснено у неповному розмірі, а саме у розмірі 31 360 грн. 41 коп. Лише 06.06.2024 року відповідач здійснив повну виплату означеної компенсації. Відтак, позивач вказує на те, що відповідачем не було дотримано вимог Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в частині проведення розрахунку із працівником в день його звільнення, що призвело до порушення прав позивача та зумовило її звернення до суду. Враховуючи наведене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 1-4).

ІІ. Рух справи в суді.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 17).

Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) 06.08.2024 року направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи позивача у справі (а.с. 18).

Відповідь на вказаний запит надійшла до суду 10.09.2024 року (а.с. 19).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.09.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 20-21).

04.10.2024 року (вх. № 22466) від уповноваженого представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скречко М.-М. А. до адресу суду (документ сформований у системі «Електронний суд» 03.10.2024 року) надійшло письмове клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (а.с. 42-43).

14.10.2024 року (вх. № 23136) від уповноваженого представника відповідача АТ «Українська залізниця» адвоката Шаповал І. О. до суду надійшли (документ сформований у системі «Електронний суд» 14.10.2024 року) письмові заперечення на клопотання про долучення доказів (а.с. 57-60).

ІІІ. Позиція учасників справи.

3.1. Щодо відзиву на позовну заяву.

25.09.2024 року (вх. № 21656) від уповноваженого представника відповідача АТ «Українська залізниця» адвоката Шаповал І. О. до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву (документ сформований в сиситемі «Електронний суд» 25.08.2024 року). Із змісту вказаного відзиву вбачається, що з позовними вимогами сторона відповідача не згідна, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 24-28).

Зокрема вказано, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01.12.2016 року. 02.01.2018 року позивач була переведена на посаду заступника начальника управління внутрішнього аудиту та контролю філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». У зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, з 24.02.2022 року була зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання. Позивач, як працівник підрозділу апарату управління, у період з 24.02.2022 року по 08.05.2022 року перебувала у простої.

Згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 04.05.2022 року № 483/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 (зі змінами) воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», простій позивача припинено та призупинено дію її трудового договору з 02.06.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні. На підставі наказу (розпорядження) № 1099/ос від 08.05.2024 року про припинення трудового договору (контракту), 10.05.2024 року позивач була звільнена, у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Так, у день звільнення позивач не працювала, оскільки з 02.06.2022 року було призупинено дію її трудового договору. Враховуючи приписи ст. 116 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати всіх сум, що належали позивачу від підприємства на момент звільнення, у день її звільнення 10.05.2024 року для АТ «Укрзалізниця» не настав. Однак, роботодавець добровільно повністю розрахувався з позивачем у день її звільнення та перерахував на її особистий рахунок грошові кошти у розмірі 31 360 грн. 41 коп. та у розмірі 29 146 грн. 64 коп. З розрахунку вбачається, що позивачу були нараховані: компенсація за 36 днів відпустки у сумі 38 957 грн. 04 коп.; вихідна допомога при звільненні у сумі 36 207 грн. 00 коп. Після утриманні податків суми до виплати склали 31 360 грн. 41 коп. та 29 146 грн. 64 коп. відповідно. Про відсутність претензій щодо здійсненого розрахунку з позивачем свідчить її лист від 20.05.2024 року на адресу Голови правління АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 , направлений поштою та отриманий роботодавцем 24.05.2024 року за вхід. № Ц-99-П-1091. У вказаному листі позивач підтвердила, що у день свого звільнення 10.05.2024 року вона не була присутня на роботі, у зв`язку з призупиненням дії трудового договору, а тому просила надіслати її трудову книжку на зазначену у листі поштову адресу. Вимог щодо проведення з нею повного розрахунку (виплати всіх сум, що належали їй від підприємства на момент звільнення), позивач не заявляла.

Разом з тим, як вбачається з листа головного бухгалтера АТ «Укрзалізниця» Рябчун Т. від 24.09.2024 року № ЦЦФ-06/1689, відповідно до роз`яснення Міністерства економіки України щодо порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31.12.2023 року та після 31.12.2023 року, на початку червня 2024 року було проведено перерахунок грошової компенсації за 36 днів невикористаної відпустки за період з 01.12.2020 року по 31.12.2023 року та 06.06.2024 року здійснено виплату позивачу суми донарахованої компенсації у розмірі 3 136 грн. 51 коп. Факт донарахування грошової компенсації за невикористану відпустку підтверджується повторним розрахунком заробітної плати за травень 2024 року, який в автоматизованому режимі засобами облікової системи АСБО «Фобос» був надісланий позивачу на її особисту електронну пошту. З вказаного розрахунку вбачається, що загальна сума нарахованої компенсації за невикористану відпустку становить 42 853 грн. 32 коп. З урахуванням стягнутих податків та раніше виплаченої суми компенсації у розмірі 31 360 грн. 41 коп., сума до виплати позивачу склала 3 136 грн. 51 коп.

Таким чином, повний розрахунок (виплата всіх сум, що належали позивачу від підприємства на момент звільнення) був проведений АТ «Укрзалізниця» добровільно без пред`явлення відповідної вимоги позивачем у відповідності до приписів ст. 116 КЗпП України. Окремо вказано, що розмір додатково нарахованої компенсації за невикористані дні відпустки позивача складає лише 3 136 грн. 51 коп., що майже в десять разів менше, ніж заявлена до стягнення сума середнього заробітку. Період невиплати додатково нарахованої компенсації складає 26 днів з моменту звільнення позивача, тобто, менше одного місяця. До того ж, вказана сума була виплачена добровільно, без звернення позивача до суду з вимогою про її стягнення. Тому, заявлений позивачем до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у 30 949 грн. 62 коп., відповідач вважає завищеним та таким, що не відповідає принципам розумності, справедливості, пропорційності та свідчить про неспівмірність можливих майнових втрат.

Окремо відзив містить заперечення проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зокрема з огляду на необґрунтованість такої.

3.2. Щодо відповіді на відзив.

01.10.2024 року (вх. № 22166) від уповноваженого представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скречко М.-М. А. до адресу суду (документ сформований у системі «Електронний суд» 30.09.2024 року) надійшла письмова відповідь на відзив (а.с. 37-39).

Зокрема вказано, що АТ «Українська залізниця» дійсно 10.05.2024 року добровільно виплатила частину належних при звільненні виплат позивачу, однак не повністю, як це зазначає відповідач. Як вже було вказано у позовній заяві, на момент звільнення 10.05.2024 року, позивач мав право на отримання від роботодавця таких виплат: 34 496 грн. 92 коп. компенсація за невикористані дні відпустки, а саме 36 днів з 01.12.2021 року по 01.06.2022 року; 29 146 грн. 64 коп. вихідна допомога при звільненні. Повний розрахунок із позивачем відбувся лише 06.06.2024 року, оскільки виплату за невикористані дні відпустки було здійснено у неповному розмірі, а саме у розмірі 31 360 грн. 41 коп. Відтак, відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачем в день її звільнення. Окрім цього, відповідач у своєму відзиві зазначає, що позивач нібито не мала претензій щодо здійсненого розрахунку, оскільки в листі від 20.05.2024 року остання просила надіслати її трудову книжку на зазначену у листі поштову адресу. Із вказаними твердженнями позивач не погоджується у повному обсязі, оскільки прохання позивача надіслати їй трудову книжку, у зв`язку з її відсутністю на роботі в день звільнення не свідчить про відсутність претензій щодо здійсненого розрахунку, ці події не мають нічого спільного між собою.

Також вказано, що відповідачем самостійно було зазначено, що 06.06.2024 року ним було здійснено транзакцію на рахунок позивача в сумі 3 136 грн. 51 коп., однак вказану транзакцію позивач вважає за правильне інтерпретувати не як «виплату суми донарахованої компенсації», а як «доплату невиплаченої компенсації». Відтак, з 10.05.2024 року (день звільнення позивача) по 06.06.2024 року відповідачем затримано розрахунок з позивачем.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву також зазначає те, що сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 949 грн. 62 коп. є завищеною та такою, що не відповідає принципам розумності, оскільки сума доплати становить в десять разів менше, ніж заявлена до стягнення сума середнього заробітку. Однак позивач вказує, що вказана сума не була завищена позивачем самостійно, а розрахована відповідно до ст. 117 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року № 100.

Також позивач звертає увагу на те, що відповідач вказує, що сума ним була виплачена добровільно, однак те, що сума доплати була сплачена відповідачем самостійно та добровільно, не спростовує того факту, що розрахунок із позивачкою був затриманий.

3.3. Щодо заперечень на відповідь на відзив.

07.10.2024 року (вх. № 22634) від уповноваженого представника відповідача АТ «Українська залізниця» адвоката Шаповал І. О. до суду надійшло письмове заперечення (документ сформований в системі «Електронний суд» 07.10.2024 року) на відповідь на відзив (а.с. 52-54).

Так, вказано, що позивач у відповіді на відзив погоджується з тим, що відповідачем добровільно був проведений розрахунок з нею у день її звільнення, однак стверджує про те, що сума у 3 136 грн. 51 коп., яка була сплачена позивачу 06.06.2024 року не є донарахованою компенсацією, а є частиною невиплаченої компенсації. З цього приводу зазначено, що розмір компенсації за невикористані дні відпустки позивача у розмірі 34 496 грн. 92 коп. був повідомлений АТ «Укрзалізниця» представнику позивача у відповідь на адвокатський запит від 17.06.2024 року, та отриманий 01.07.2024 року, про що стверджує сама позивач у відповіді на відзив.

Як стверджується відповідачем, на момент звільнення позивача зазначена сума у 3 136 грн. 52 коп. ще не була нарахована, а отже, у день звільнення позивачу була виплачена компенсація на невикористані дні відпустки у розмірі 31 360 грн. 41 коп. Також позивач була проінформована про нарахування та виплату належних їй на момент звільнення коштів в автоматизованому режимі засобами облікової системи АСБО «Фобос» електронним листом на її особисту електронну пошту. Факт отримання позивачем вказаного листа підтверджується роздруківкою розрахунку заробітної плати за травень 2024 року, який долучений позивачем до позовної заяви. З вказаного розрахунку вбачається, що позивачу були нараховані: компенсація за 36 днів відпустки у сумі 38 957 грн. 04 коп.; вихідна допомога при звільненні у сумі 36 207 грн. 00 коп. Після утриманні податків суми до виплати склали 31 360 грн. 41 коп. та 29 146 грн. 64 коп. відповідно.

Факт проведення перерахунку компенсації та донарахування позивачу коштів у розмірі 3 136 грн. 51 коп. після закінчення звітного періоду на початку червня 2024 року, підтверджується листом головного бухгалтера АТ «Укрзалізниця» Рябчун Т. від 24.09.2024 року № ЦЦФ-06/1689, долученим до відзиву на позовну заяву. Підстав вважати вказаний документ неналежним та недопустимим доказом не вбачається, позивач про це також не заявляє. Отже факт того, що сума у 3 136 грн. 51 коп. є саме донарахованою компенсацією і на момент звільнення позивача та проведення з нею повного розрахунку ще не була нарахована, а отже не могла бути їй виплачена, підтверджується викладеними обставинами та доказами. У відповіді на відзив позивачем не спростовано ключовий аргумент відповідача, викладений у відзиві на позовну заяву, в саме те, що враховуючи відсутність позивача на роботі у день звільнення, обов`язок роботодавця щодо проведення з нею повного розрахунку у день її звільнення 10.05.2024 року для АТ «Укрзалізниця» не настав. Роботодавець добровільно повністю розрахувався з позивачем у день її звільнення без пред`явлення нею відповідної вимоги. Донарахована сума компенсації у розмірі 3 136 грн. 51 коп. також була виплачена роботодавцем без пред`явлення відповідної вимоги відразу після її нарахування та повідомлення позивача про даний факт. Отже враховуючи приписи ст. 116 КЗпП України, порушення трудового законодавства з боку АТ «Укрзалізниця» відсутнє, відповідно відсутні підстави для застосування ст. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні. Так, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Так, суд вважає необхідним зазначити, що згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Разом з цим, згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

IV. Встановлені судом фактичні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» з 01.12.2016 року.

Суд приймає до уваги, що згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 04.05.2022 року № 483/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 (зі змінами) воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», простій ОСОБА_1 припинено та призупинено дію її трудового договору з 02.06.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні, що також стверджується додатком № 1 до вказаного наказу (а.с. 31).

Так, відповідно до наказу (розпорядження) № 1099/ос від 08.05.2024 року про припинення трудового договору (контракту), 10.05.2024 року ОСОБА_1 була звільнена, у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6).

Із змісту наказу також вбачається, що у зв`язку із звільненням належить компенсувати за 36 днів відпустки, у тому числі 36 днів за період з 01.12.2020 року по 31.12.2023 року, та виплатити вихідну допомогу згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі одного середньомісячного заробітку.

Згідно витягу з наказу АТ «Укрзалізниця» № Ц-51/23 від 05.04.2024 року (та витягу з додатку № 2 до наказу) стверджується, що ОСОБА_1 (будучи заступником начальника управління в управлінні внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю) встановлено з 01.04.2024 року посадовий місячний оклад у розмірі 36 207 грн. 00 коп. (а.с. 7).

Відповідно до інформації про кількість невикористаних днів відпустки ОСОБА_1 станом на 10.05.2024 року, виданої заступником начальника відділу апарату управління Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики АТ «Укрзалізниця», така кількість з 01.12.2020 року по 01.06.2022 року становить 36 днів (а.с. 5).

Розрахунком заробітної плати за травень 2024 року стверджується, що позивачу було нараховано суми до сплати (після утримання відповідних обов`язкових податків та зборів): 31 360 грн. 41 коп. компенсація за 36 днів відпустки та 29 146 грн. 64 коп. вихідна допомога при звільненні (а.с. 13).

Так, 10.05.2024 року АТ «Українська залізниця» виплатило ОСОБА_1 суму вихідної допомоги у розмірі 29 146 грн. 64 коп. та 31 360 грн. 41 коп. компенсації (розрахункові при звільненні), вказане стверджується долученими банківськими квитанціями АТ «Ощадбанк» (номер посилання 28 та 37) (а.с. 10, 11).

Вказане не заперечується сторонами у справі.

Із листа головного бухгалтера АТ «Укрзалізниця» Рябчун Т. від 24.09.2024 № ЦЦФ-06/1689, вбачається, що відповідно до роз`яснення Міністерства економіки України щодо порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31.12.2023 року та після 31.12.2023 року, було здійснено перерахунок грошової компенсації за 36 днів невикористаної відпустки за період з 01.12.2020 року по 31.12.2023 рік та 06.06.2024 року здійснено виплату ОСОБА_1 суми донарахованої компенсації у розмірі 3 136 грн. 51 коп. (а.с. 32).

Вказане відображено у долученому Розрахунку заробітної плати за травень 2024 року, де стверджується, що позивачу належало до виплати (після утримання відповідних обов`язкових податків та зборів): 34 496 грн. 92 коп. компенсація за 36 днів відпустки та 29 146 грн. 64 коп. вихідна допомога при звільненні. Відтак сума до виплати склала 3 136 грн. 51 коп. (а.с. 12).

Так, 06.06.2024 року АТ «Українська залізниця» виплатило ОСОБА_1 суму у 3 136 грн. 51 коп., вказане стверджується долученою банківською квитанцією АТ «Ощадбанк» (номер посилання 46) (а.с. 9).

Загалом перерахування коштів у зазначених сумах (31 360 грн. 41 коп., 29 146 грн. 64 коп. та 3 136 грн. 51 коп.) на користь ОСОБА_1 також підтверджується платіжними відомостями АТ «Укрзалізниця» за травень 2024 року за № 409, 410 та 480 (а.с. 34, 35).

Так, позивач виходить з того, що при звільненні із зазначеної посади належними сумами до сплати мали бути: 34 496 грн. 92 коп. компенсація за невикористані дні відпустки, а саме 36 днів з 01.12.2021 року по 01.06.2022 року; 29 146 грн. 64 коп. вихідна допомога при звільненні. Однак, лише 06.06.2024 року відповідач здійснив повну виплату компенсації.

Тому щодо суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку (10.05.2024 року по 06.06.2024 року), позивач надає свій розрахунок та вказує, що з урахуванням норм Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року) середній заробіток визначається виходячи із суми місячного (посадового) окладу 36 207 грн. 00 коп. х 12 (кількість місяців розрахункового періоду) : 365 днів = 1 190 грн. 37 коп. (середньоденна заробітна плата) х 26 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні) = 30 949 грн. 62 коп.

Відповідач свого контррозрахунку не надав, вказує на те, що повний розрахунок (виплата всіх сум, що належали позивачу від підприємства на момент звільнення) був проведений АТ «Укрзалізниця» добровільно без пред`явлення відповідної вимоги позивачем у відповідності до приписів ст. 116 КЗпП України. Донарахована сума компенсації у розмірі 3 136 грн. 51 коп. також була виплачена роботодавцем без пред`явлення відповідної вимоги відразу після її нарахування та повідомлення позивача про даний факт.

Також, матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_1 від 20.05.2024 року скеровану голові правління АТ «Укрзалізниця» (отриманий 24.05.2024 за вхід. № Ц-99- П-1091), із змісту якої вбачається, що остання: «у зв`язку з призупиненням дії трудового договору не могла бути присутньою на роботі у день звільнення (через скорочення штату) 10.05.2024 року та відповідно отримати трудову книжку…» (а.с. 33).

V. Застосоване судом законодавство.

Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Аналогічне положення закріплено у ч. 5 ст. 97 КЗпП України.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже ст. 116 КЗпП України, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України, стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

VI. Мотиви прийняття рішення та висновки суду.

У справі, яка є предметом розгляду, встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив усю суму компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 34 496 грн. 92 коп., а лише частину такої у розмірі 31 360 грн. 41 коп.

Матеріалами справи достеменно не підтверджено, що позивач у справі знала або мала знати про обставини, на які посилається відповідач у справі щодо перерахунку грошової компенсації за 36 днів невикористаної відпустки за період з 01.12.2020 року по 31.12.2023 року та відповідне донарахування компенсації.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.01.2023 року у справі № 191/1052/18 (провадження № 61-5335св22): оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України застосуванню підлягає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Відповідно до абз. 1 пункту 2 розділу II Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абз. 5 пункту 2 розділу II Порядку № 100).

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абз. 3 пункту 4 розділу ІII Порядку № 100).

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Враховуючи розрахунок позивача щодо суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку (10.05.2024 року по 06.06.2024 року), то з урахуванням норм Порядку № 100 середній заробіток визначається виходячи із суми місячного (посадового) окладу 36 207 грн. 00 коп. х 12 (кількість місяців розрахункового періоду) : 365 днів = 1 190 грн. 37 коп. (середньоденна заробітна плата) х 26 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні) = 30 949 грн. 62 коп.

Вирішуючи питання про співмірність розміру середнього заробітку, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України критеріям розумності та справедливості, суд враховує наступне.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Зазначене відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, а тому суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, зокрема суду при вирішенні такого питання необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та з чим була пов`язана її тривалість з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Відповідних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

У справі, що є предметом розгляду, суд встановив, що розмір невиплаченої при звільненні позивача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки разом становив 34 496 грн. 92 коп., 31 360 грн. 41 коп. з яких була виплачена відповідачем позивачу 10.05.2024 року (у день звільнення), а сума в 3 136 грн. 51 коп. (не виплачена з вини відповідача в день звільнення) була компенсована лише 06.06.2024 року.

Враховуючи, розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки виплати такої заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах (перша вживала своєчасних активних дій щодо стягнення належних їй сум, а другий у розумні строки виплатив заборгованості), співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає справедливим і таким, що відповідатиме наведеним критеріям, зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до 5 000 грн. 00 коп.

При цьому, суд приймає до уваги добросовісну поведінку сторони відповідача, який здійснив компенсацію за невикористані дні відпустки, так погасив заборгованість по сплаті всіх сум перед позивачем.

Також суд враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Так, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

VII. Судові витрати по справі.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

7.1. Щодо судового збору.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем у даній справі сплачено судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією про сплату № 5662-2170-2886-3574 від 05.08.2024 року (а.с. 15).

За змістом ч. 9 ст. 141 ЦПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, з останнього на користь позивача підлягає стягненню повна сума сплаченого позивачем судового збору, а саме 1 211 грн. 20 коп.

7.2. Щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову міститься вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, із зазначенням орієнтовного попереднього розрахунку у 10 000 грн. 00 коп.

Окремо суд приймає до уваги подане уповноваженим представником позивача письмове клопотання про долучення доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу від 04.10.2024 року (вх. № 22466), що міститься у матеріалах справи (а.с. 42-43)..

Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі долучено:

-копію договору про надання професійної правничої допомоги № 537 від 19.03.2024 року, укладеного між АО «Стандарт» та ОСОБА_1 (а.с. 47-48);

-копію додаткової угоди до договору про надання професійної правничої допомоги № 537 від 19.03.2024 року (а.с. 49 зворот);

-копію детального опису витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем (на суму 10 000 грн. 00 коп.) (а.с. 50);

-копію рахунку № 000056 від 03.10.2024 року (на суму 10 000 грн. 00 коп.) (а.с. 45);

-копію акта виконаних робіт № 000056 від 03.10.2024 року (на суму 10 000 грн. 00 коп.) (а.с. 46);

-копію ордеру на надання правничої допомоги серії ВС № 1300739 від 05.08.2024 року (а.с. 14);

-копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001596 Скречко М.-М. А. (а.с. 40).

Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21).

Суд приймає до уваги те, що відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень та заперечень скористався, зазначив, що заявлена сума є завищеною, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.

Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Окремо суд приймає правову позицію Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказану у додатковій постанові від 03.10.2024 року у справі № 357/8695/23, згідно якої для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

Отже при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи зазначене, результат розгляду справи у суді, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у сумі 5 000 грн. 00 коп., що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

Окремо суд вважає необхідним зазначити, що дане рішення ухвалюється з урахуванням періоду перебування судді у відпустці та на лікарняному.

На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп., провівши з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Порядок оскарження рішення суду та набрання ним законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування АДРЕСА_2 );

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (, електронна пошта: , місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5).

Текст судового рішення складено 19.11.2024 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко