Справа № 333/2780/24
Провадження № 2/333/2739/24
30 жовтня 2024 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
судді Холода Р.С.,
секретаря судового засідання Кузьменко К.В.,
26.03.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявоюдо держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2024 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з початком війни, яку Російська Федерація розпочала та здійснює на території України.
Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 року наказом №309 затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Відповідний наказ розроблено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1364 від 06.12.2022 року «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно до пункту 1.3 розділу І зазначеної постанови, вся територія міста Запоріжжя віднесена до території можливих бойових дій.
Позивач зареєстрований та фактично проживає в місті Запоріжжі, й являється свідком вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення, чує й бачить бомбардування, вибухи, пожежі.
В результаті збройної агресії для позивача стала втрата нормального мирного життя без щоденних побоювань за своє життя та життя рідних, за збереження майна, за безпеку пересування містом.
Як зазначає позивач, до війни, розв`язаної Російською Федерацією, він був повноцінним членом суспільства, мав налагоджений побут. З початком повномасштабної збройної агресії проти України він був позбавлений таких можливостей. На даний час присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджується через різні медійні ресурси. У зв`язку з обстрілами міста, позивач змушений був пристосовуватися до нових життєвих умов, жити у бомбосховищах, відновлювати прийнятний для себе рівень життя, був позбавлений спілкування з близькими людьми та друзями, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на його матеріальному та моральному стані.
Умови, в яких він проживає на даний час, не дають можливість налагодити звичний спосіб життя. Усе, до чого позивач прагнув раніше, тепер стало неможливим, оскільки дуже гостро стоїть питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилося на моральному та фізичному стані. Втративши можливість мирно проживати на рідній землі та спілкуватися з близькими людьми, він відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду. Тому він вважає за доцільне звернутися до суду з позовом про стягнення з держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації моральної шкоди в сумі 35 000 євро, що на його думку, є справедливою та достатньою сумою для компенсації завданої йому моральної шкоди.
Ухвалою суду від 12.04.2024 року відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 01.10.2024 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.
З метою вирішення питання щодо вручення судових документів у справі, в якій відповідачем є Російська Федерація, судом зроблено відповідний запит до Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України.
23.10.2024 року на адресу суду з МЗС України надійшов лист, згідно якого починаючи з 2014 року діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Комунікація МЗС з органами влади РФ також не здійснюється.
Розглянувши питання судового імунітету в даному випадку, суд дійшов до такого.
У справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та в інших випадках, передбачених законами України і міжнародними договорами України, застосовується судовий імунітет.
Позивач визначив відповідачем Російську Федерацію.
У випадку пред`явлення позову до іноземної держави, питання судового імунітету розглядається, зокрема відповідно до статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Крім того, судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорам відповідної держави.
При цьому, рішення про відмову від імунітету може бути прийняте виключно державою, що акредитує, а не дипломатичним представництвом самостійно, в якому здійснює функції дипломатичний агент тобто Урядом цієї держави в особі відповідного зовнішньополітичного відомства.
Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятий Радою Європи 16.05.1972 (далі конвенція 1972) та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН 02.12.2004 (далі Конвенція 2004).
Обидві конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету, а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом в суді іншої держави-учасниці.
Так, стаття 11 Конвенції 1972 та стаття 12 Конвенції 2004 передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справ, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Зазначені статті відображають підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну.
Попри те, що Україна не є учасницею жодної із вищенаведених конвенцій, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 14.03.2013 року у справі «Олєйніков проти Російської Федерації» вказав, що положення Конвенції 2004 підлягають застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її.
Отже, судовий імунітет не підлягає застосуванню з огляду на порушення РФ державного суверенітету України.
Також, Верховний Суд у своєму рішенні від 14.04.2022 року у справі №308/9708/19 зазначив, що починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні РФ запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку із вчиненням збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності України.
Виклик відповідача у справі держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, здійснювався шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України на сайті Комунарського районного суду м. Запоріжжя.
З огляду на викладене, керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов до висновку про розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, суд дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За положеннями статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копію паспорта громадянина України серія НОМЕР_2 , виданий 26.02.2005 року Комунарським РВ УМУ УМВС України в Запорізькій області.
Позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу.
Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).
Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 року наказом №309 затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Відповідний наказ розроблено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1364 від 06.12.2022 року «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно до пункту 1.3 розділу І зазначеної постанови, вся територія міста Запоріжжя віднесена до території можливих бойових дій.
Загальновідомим є факт того, що м. Запоріжжя піддавалось та до теперішнього часу м. Запоріжжя регулярно піддається ракетно-, бомбовим ударам з боку Російської Федерації, внаслідок чого зазнає руйнувань інфраструктура міста та житлові будинки, отримують тілесні ушкодження та гинуть мирні мешканці.
На підставі ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.
За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia); Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia); рішення у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р. у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia).
З огляду на вказану практику Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
За положеннями ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Луізідоу проти Турецької Республіки» (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
В рішенні Суду зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.
Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.
Загальновідомим, та таким, що не потребує доказування, є факт, що 24.02.2022 року почалось повномасштабне російське збройне вторгнення в Україну і триває до теперішнього часу.
Внаслідок збройної агресії позивач зазнав душевних страждань і принижень, переніс стреси і побоювання за свою безпеку, внаслідок чого були порушені його нормальні життєві зв`язки та погіршились відносини з оточуючими людьми, він вживав додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. Часті повітряні тривоги, які лунають до теперішнього часу щоденно (на цей час, згідно даним Air-alarms.in.ua, на території Запорізької області з 24.02.2022 року було оголошено повітряну тривогу 5045 разів і що у сумі дорівнює 4821,4 годин), необхідність постійно перебувати в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури та житлових будинків, а також необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав.
Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 35 000 євро, що за офіційним курсом НБУ на день звернення з даним позовом до суду (26.03.2024 р.) еквівалентно 1 487 150 гривень.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягара доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне.
Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівнювання до іншого майнового еквіваленту. Тому, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого.
При визначенні розміру моральної шкоди, яку слід стягнути, суд враховує ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості, та вважає, що розмір 424 898 гривень (10 000 євро) достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування такої шкоди. Судом враховано, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи.
З урахуванням встановлених фактичних обставин, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
За правилами ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.11.2024 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С.Холод