П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/1719/24

Провадження № 22-ц/4815/776/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Кучина Н.Г.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено 16 квітня 2024 року

в м. Рівне Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1 ;

суб`єкт, бездіяльність якого оскаржується,: приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Капустіна Дарія Анатоліївна;

за участі: приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіна Дарія Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Дарії Анатоліївни на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2024 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Дарії Анатоліївни та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року до суду звернулася ОСОБА_1 із скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Д.А. (далі приватний виконавець) та зобов`язання вчинити дії.

Просила визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця у виконавчому провадженні № 73212553, яка полягає у неприйнятті рішення на підставі поданого боржником клопотання про закінчення виконавчого провадження від 16 грудня 2023 року, а саме постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №73212553 від 02 листопада 2023 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11, виданого Рівненським міським судом 31 травня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "ERSTE БАНК" (далі ПАТ "ERSTE Банк") заборгованості по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень в зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Також просила зобов`язати приватного виконавця вчинити дії у відповідності до вимог ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11, виданого Рівненським міським судом 31 травня 2022 року.

Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що на виконання рішення Рівненського міського суду у справі №2-409/11 31 травня 2022 року ТОВ "Консалт Солюшен" було видано виконавчий лист за №2-409/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ERSTE Банк" солідарно заборгованість по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень. На підставі виконавчого листа, виданого відповідно до вказаного рішення, 02 листопада 2023 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження №73212553 про примусове виконання рішення суду. Однак 13 листопада 2015 року кредитор, яким на той був ПАТ "Фідобанк", набув право власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення першого поверху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,3 м2, на підставі договору іпотеки № 014/16545/9/17969/1 від 18 червня 2008 року та договору іпотеки № 014/16545/424045/1 від 03 жовтня 2008 року в позасудовому порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 49866333 від 15 грудня 2015 року. Вказує, що внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі зазначених договорів іпотеки до кредитора перейшло право власності на предмет іпотеки, а право іпотеки за обома договорами іпотеки припинено на підставі листа № 6.8.1.6.25 від 15 грудня 2015 року, підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 49866333 від 15.12.2015 року та листа № 6.8.1.6.26 від 15 грудня 2015 року, підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 49871518 від 15 грудня 2015 року. У вказаних повідомленнях підставою припинення іпотеки зазначалося припинення кредитних правовідносин. В подальшому кредитор - ПАТ "Фідобанк" відчужив нежитлові приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , згідно з договором купівлі-продажу приміщення від 15 грудня 2015 року. Згідно з п. 3 цього договору продаж зазначених приміщень вчинено за ціною 1 250 000 гривень, що вважає таким, що значно перевищує розмір заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визначений рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 2-409/11 від 22 лютого 2011 року. Тому посилається на те, що вимоги кредитора задоволені в повному обсязі. 16 грудня 2023 року від боржника - ОСОБА_1 на адресу приватного виконавця направлено клопотання про закінчення виконавчого провадження ВП №73212553 від 02 листопада 2023 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11 в зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення. Однак жодної відповіді щодо прийнятого рішення приватним виконавцем за наслідками розгляду зазначеного клопотання на адресу боржника не надано, виконавче провадження не закінчено в зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2024 року скаргу задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Д.А. у виконавчому провадженні № 73212553.

Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіну Д.А. вчинити дії у відповідності до вимог ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 31 травня 2022 року.

На ухвалу приватним виконавцем подано апеляційну скаргу де вказувалося про її незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що підстави для закінчення виконавчого провадження як фактично виконаного на підставі клопотання боржника були відсутні і законодавством не передбачені, оскільки відсутній сам факт виконання відповідного рішення боржником, зокрема, шляхом отримання від боржника доказів йото виконання. При цьому приватний виконавець не погоджувалася з висновками суду першої інстанції з того приводу, що у кредитних правовідносинах зобов`язання припинилося з огляду на відчуження предмету іпотеки 15 грудня 2015 року і що в ході здійснення виконавчого провадження приватний виконавець повинен був обов`язково врахувати наявність даного факту. На думку заявника, нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку приватного виконавця самостійно встановлювати факт існування досудового врегулювання спору між сторонами, причому, що стягувач заперечував виконання рішення суду боржником. Так, єдиним доказом на погашення заборгованості за кредитним договором є відповідна довідка з банку, яку боржник зобов`язаний був надати приватному виконавцю. Крім того, суд не мав права зобов`язувати приватного виконавця до вчинення дій, які відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися лише ним, а саме, як просить боржник, зобов`язати приватного виконавця прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження на підставі поданою боржником клопотання.

З наведених підстав просила ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Відзиву на апеляційну скаргу не надавалось, хоча про таке право роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Правом на звернення з відповідною скаргою до суду скористалася ОСОБА_1 , оскільки вважала, що рішення суду згідно з виконавчим документом про стягнення з нього 654 380,44 гривень виконано фактично в повному обсязі внаслідок реалізації кредитором іпотечного майна за ціною 1 250 000 гривень.

Судом з`ясовано, і ці обставини учасниками справи не заперечуються, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2011 року, яке набрало законної сили, позов ПАТ "ERSTE Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "ERSTE Банк" заборгованість по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень та судові витрати у справі.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 травня 2015 року замінено сторону виконавчого провадження за виконавчими документами з ПАТ "ERSTE Банк" його правонаступником ПАТ "Фідобанк".

Незабаром, 13 листопада 2015 року, ПАТ "Фідобанк" набуто право власності на предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення першого поверху, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 134,3 м2, на підставі договору іпотеки № 014/16545/9/17969/1 від 18 червня 2008 року та договору іпотеки № 014/16545/4/24045/1 від 03 жовтня 2008 року в позасудовому порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 47608124 від 13 листопада 2015 року.

Внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі зазначених договорів іпотеки до кредитора перейшло право власності на предмет іпотеки, а право іпотеки за обома договорами іпотеки було припинено.

Згодом кредитор - ПАТ "Фідобанк" відчужив нежитлові приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу приміщення від 15 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 4797.

Згідно з пунктом 3 цього договору продаж зазначених приміщень вчинено за ціною 1 250 000 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 08 вересня 2021 року замінено стягувача ПАТ "Фідобанк" його правонаступником ТОВ "Консалт Солюшенс" у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Рівненським міським судом Рівненської області у цивільній справі № 2-409/11 за позовом ПАТ "ERSTE Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості згідно з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2011 року.

На виконання рішення суду першої інстанції 31 травня 2022 року правонаступнику видано виконавчий лист за №2-409/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "ERSTE Банк" солідарно заборгованість по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень.

На підставі виконавчого листа, виданого відповідно до вказаного судового рішення, 02 листопада 2023 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження №73212553 з примусового виконання рішення суду.

У грудні 2023 року представником боржника на адресу приватного виконавця надіслано клопотання про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-409/11 від 31 травня 2022 року, виданого Рівненським міським судом Рівненської області як фактично виконаного.

22 січня 2024 року за вх. №187 від стягувача надійшла письмова відповідь, в якій повідомлялося, що докази на підтвердження факту виконання боржником рішення суду попереднім кредитором йому не надані, грошові кошти на виконання рішення на рахунок стягувача не надходили. Тому стягувач не підтверджував виконання рішення суду №2-409/11, виданого Рівненським міським судом Рівненської області.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні процесуального питання норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги.

У постанові Рівненського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у справі №2-409/11 за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за позовом ПАТ "ERSTE Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості колегія суддів дійшла відповідного висновку, в т.ч. через те, що фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" є підставою для закінчення виконавчого провадження, а не визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. При цьому вказувалося, що у випадку наявності судового рішення про стягнення боргу з боржника, яке набрало чинності до процедури позасудового врегулювання, та за відсутності доказів про його виконання в повному обсязі або доведеності того, що зобов`язання боржника є припиненим ч.4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", ця норма закону застосована бути не може.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , поданою адвокатом Іванюком І.В., на постанову Рівненського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року.

Факт виконання боржником своїх зобов`язань перед кредитором підлягав врахуванню саме в рамках виконавчого провадження, позаяк рішення про стягнення боргу ухвалено 22 лютого 2011 року, а відчуження іпотечного майна кредитором здійснено 15 грудня 2015 року. Поготів, ухвалою Рівненського міського суду від 05 травня 2015 року замінено сторону саме виконавчого провадження.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Натомість положення ст. 36 Закону України "Про іпотеку" передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частиною четвертою ст. 36 Закону України "Про іпотеку" у редакції, чинній на час укладення договорів іпотеки і відчуження кредитором іпотечного майна, встановлено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Тобто це правило закону є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми про припинення зобов`язання лише належним виконанням - ст. 599 ЦК України. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Такий правовий механізм поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Підстави для припинення зобов`язання визначені у ст.ст. 598-609 ЦК України. Разом з тим частина перша ст. 598 ЦК України передбачає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а, отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у Цивільному кодексі України.

Зокрема, Закон України "Про іпотеку" як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.

Частина четверта ст. 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта ст. 36 Закону України "Про іпотеку" передбачає спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині ст. 36 Закону України "Про іпотеку", передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а, отже, має обмежувальний характер регулювання і тому не може тлумачитися розширено.

З цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час, виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора/іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Частина четверта ст. 36 Закону України "Про іпотеку" у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування", який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року, передбачає, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Проте, як зазначалось, редакцією цієї правової норми, що діяла на час виникнення правовідносин, було установлено безальтернативну недійсність будь-яких вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання

У цій справі встановлено, що кредитний договір забезпечений лише одним предметом іпотеки. Кредитний договір будь-яким іншим рухомим чи нерухомим майном не забезпечувався. В свою чергу порука це обов`язок поручителя перед кредитором нести відповідальність за порушення боржником своїх зобов`язань.

Тому кредитор і боржник повинні та мали право розраховувати, що заборгованість у випадку неповернення її боржником повинна та могла бути погашена в досудовому порядку саме за рахунок іпотечного майна, а тому кредитор повинен був діяти таким чином, щоб заборгованість була погашена за рахунок іпотечного майна в повному обсязі.

Обставин невжиття боржником заходів для збереження предмета іпотеки чи неналежної його експлуатації, знищення, пошкодження встановлено не було.

Стягувач повинен був застосувати заходи досудового врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб, щоб вартість предмета іпотеки повністю або в більшій частині погасила заборгованість за кредитним договором, розуміючи, що наступні будь-які вимоги в цих правовідносинах будуть неможливі. Неможливість наступних вимог кредитора до боржника за змістом норми закону, чинної на той момент, і таких фактичних обставин, які встановлено в цій справі, свідчить про припинення зобов`язання боржника у кредитних правовідносинах виконанням.

Отже, зобов`язання боржника у таких кредитних правовідносинах припинилось.

Наведене підлягало обов`язковому врахуванню приватним виконавцем у ході здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд, зокрема, визнає бездіяльність неправомірною і зобов`язує приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), а тому доводи апеляційної скарги щодо незаконного покладення обов`язку на заявника є неспроможними для задоволення апеляційної скарги.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, адже зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при її постановленні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Дарії Анатоліївни залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 02.07.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків