Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 відсотків річних, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 3% річних у розмірі 99 342,43 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2019 року у справі №755/11864/17 було встановлено, що 25 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США та зобов`язувався повернути борг у строк до 29 жовтня 2016 року про що власноруч написав розписку. Станом на 29 жовтня 2016 року відповідач не повернув надані відповідно до розписки кошти. 21 червня 2017 року позивач на адресу відповідача направив претензію про повернення грошових коштів за договором позики. Проте, відповіді на претензію позивач не отримав, відповідач умови укладеного договору не виконав, що призвело до порушення прав позивача. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року у справі №755/11864/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь на ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2016 року у сумі 775 713,00 грн., що еквівалентно 30 000,00 доларам США, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 серпня 2017 року, 3% річних - 17 612,50 грн та 7 933,25 грн. судового збору, а всього 801 258,75 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року залишено без змін. 25 липня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва був виданий виконавчий лист на виконання рішення суду, який було пред`явлено до виконання та відкрито виконавче провадження №59649204. За невиконання відповідачем грошових зобов`язань позивачем здійснено розрахунок 3% річних за період прострочення з 03 серпня 2017 року по 10 липня 2019 року на суму заборгованості у розмірі 775 713,00 грн в сумі 45 076,36 грн та за період з 11 липня 2019 року по 12 жовтня 2021 року на суму заборгованості у розмірі 801 258,75 грн в сумі 54 266,07 грн.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду мю Києва від 06 грудня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Копію ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими документами вкладено до поштової скриньки відповідача 10 березня 2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 жовтня 2016 року ОСОБА_2 написав розписку, відповідно до умов якої взяв на себе зобов`язання повернути до 29 жовтня 2016 року грошові кошти в сумі 30000,00 доларів США ОСОБА_1 (а.с. 11)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2019 року по справі № 755/11864/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25.10.2016 року у сумі 775 713,00 грн, що еквівалентно 30 000,00 доларам США, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02 серпня 2017 року, 3% річних - 17 612,50 грн та 7 933,25 грн судового збору, а всього 801 258,75 грн. (а.с. 40-45, 46-48)

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

25 липня 2019 Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №755/11864/17 про примусове виконання вказаного вище рішення суду. (а.с. 44-45)

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельниченка О.В. від 25.07.2019 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №755/11864/14, виданого 25.07.2019 Дніпровським районним судом міста Києва. (а.с.50-51)

Звертаючись з позовом до суду позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України за період з 03 серпня 2017 року по 10 липня 2019 року (день, що передує дню ухваленню постанови Київським апеляційним судом по справі №755/11864/17) на суму заборгованості у розмірі 775 713,00 грн та з 11 липня 2019 року (день ухвалення постанови Київським апеляційним судом по справі № 755/11864/17) по 12 жовтня 2021 року (день написання позову) на суму заборгованості у розмірі 801 258,75 грн.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Як було зазначено вище, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2019 року, яке набрало законної сили лише 11 липня 2019 року визнано грошові зобов`язання відповідача перед позивачем та визначено їх розмір; відомостей про виконання цих зобов`язань матеріали справи не містять, тому позивач має право на компенсаційні виплати, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України.

Разом із тим, суд звертає увагу на таке.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Як вже зазначалось вище, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналізуючи наведені норми матеріального права та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, слід зробити висновок про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей, яке також виникає з рішення суду, яким стягнуто заборгованість з боржника на користь кредитора.

Разом із тим не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2022 року у справі № 757/42885/19 (провадження № 61-1411св21) дійшов висновку про те, що стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора.

Однак, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь за період з 11 липня 2019 року по 12 жовтня 2021 року відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким, серед іншого, вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання.

Крім того, позивачем за період з 11 липня 2019 року по 12 жовтня 2021 року безпідставно заявлено до стягнення відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, нараховану на стягнуті судовим судові витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, про наявність визначених законом підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у сумі 97 676,08 грн, за період з 03 серпня 2017 року по 12 жовтня 2021 року, виходячи з наступного розрахунку: 775 713,00 грн х 3 х 1532:365:100.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 976,76 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 15, 16, 509, 598, 625 ЦК України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення 3 відсотків річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 97 676,08 грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 976,76 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя