КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 359/299/19 Головуючий у суді першої інстанції - Борець Є.О.
Номер провадження № 22-ц/824/5039/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора, державної фіскальної служби України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної фіскальної служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 4 038 750 грн, втрачену заробітну плату в розмірі 390 573,15 грн та дивіденди в розмірі 292 370, 54 грн за рахунок державного бюджету України шляхом безспірного списання вказаних грошових коштів з єдиного казначейського рахунку, а також зобов`язати Пенсійний фонд України зарахувати до загального трудового стажу позивача період перебування під вартою, досудовим розслідуванням та судовим слідством.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є засновником та директором ПП «Весна». Постановою старшого слідчого в ОВС Слідчого управління податкової міліції ДПА України від 26 червня 2008 року порушено кримінальну справу за фактом вчинення службовими особами ПП «Весна» злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Зазначав, що постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року було порушено кримінальну справу за фактом вчинення директором ПП «Весна» ОСОБА_1 злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року він був притягнутий в якості обвинуваченого, йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 20 січня 2010 року ОСОБА_1 був притягнутий в якості обвинуваченого, йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частинами першою, другою статті 366 КК України.

В подальшому, 20 травня 2009 року ОСОБА_1 був затриманий.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 травня 2009 року ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Вказував, що постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212 та частиною першою статті 366 КК України, була повернута до Генеральної прокуратури України для організації досудового розслідування.

Позивач зазначав, що постановою заступника начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області від 30 серпня 2016 року кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, було закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу вказаного злочину.

У зв`язку з тим, що він - ОСОБА_1 був безпідставно притягнутий до кримінальної відповідальності та тривалий час перебував під вартою, він зазнав душевних страждань.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року провадження в частині вимоги про зобов`язання Пенсійного фонду України зарахувати до загального трудового стажу позивача період перебування під вартою, досудовим розслідуванням та судовим слідством - закрито.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Відшкодовано ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн за рахунок державного бюджету України шляхом безспірного списання вказаних грошових коштів з єдиного казначейського рахунку.

У задоволенні позову в частині інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (а.с.115-120, т. 2).

Так, прокурор мотивуючи свої вимоги зазначив, що постановою Перечинського районного суду Закарпатської областівід 24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 04 червня 2014 року, кримінальну справу № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 366 КК України повернуто прокурору на додаткове розслідування.

У подальшому СУ ФР ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області відомості про кримінальне провадження 29 липня 2014 року внесено до ЄРДР за № 0000081 щодо службових осіб ПП «Весна» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Підслідність у кримінальному провадженні № 0000081 26 серпня 2014 року визначено за СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області, 23 вересня 2014 року слідчим прийнято до провадження та 30 серпня 2016 року закрито на підставі п. 2. ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вказував, що повідомлення про підозру у кримінальному провадженні не оголошувалось.

Відповідно до п. 3 Положення про застосування цього Закону, затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає лише у випадку повної його реабілітації.

Зазначив, що внесені 29 липня 2014 року до ЄРДР відомості за № 0000081 не стосуються обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 366 КК України.

Кримінальне провадження № 0000081 закрито 30 серпня 2016 року у зв`язку з відсутністю в діянні службових осіб ПП «Весна» складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, про що ОСОБА_1 повідомлено. Проте, порядок поновлення порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди йому не роз`яснювався та не повідомлялося, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновлення порушених прав.

До прокуратури Закарпатської області та СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області звернення ОСОБА_1 з приводу відшкодування шкоди також не надходили.

Відтак, вважає, що оскільки остаточного процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 366 КК України наразі не прийнято, а відтак повної реабілітації позивача не відбулося, висновки суду про виникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, є передчасними і безпідставними.

Також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги (а.с.133-136, т.2), оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що у висновку експерта №1-10/10 від 10 жовтня 2019 року (а.с. 171-190 т.1) встановлено орієнтований розмір компенсації моральних переживань спричинених позивачу психотравмуючою ситуацією, який склав 600 мінімальних заробітних плат. Станом на день ухвалення рішення суду розмір мінімальної заробітної плати становить 6 000 гривень. Ці обставини свідчать про те, що орієнтований розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 склав 3 600 000 гривень (6 000*600).

Вказував, що в оскаржуваному рішенні зазначено про те, що визначений позивачем розмір моральної шкоди не узгоджується з вимогами розумності і справедливості, що підлягає зменшенню до 1 000 000 гривень, проте апелянт вважає, що враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, можливості реалізації здібностей потерпілого, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, та зменшення його у 3,6 рази є необґрунтованим та несправедливим, а за відсутності доказів, які спростували рівень завданої позивачу моральної шкоди є таким, що продовжує принижувати людську гідність ОСОБА_1 та не відповідає вимогам ст. 81 ЦПК України.

Також вважає, що судом першої інстанції не враховано, що незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури розпочато з часу порушення кримінальної справи, в ході якої здійснювались незаконні дії по відношенню до ОСОБА_1 тобто з 03 вересня 2008 року, та розпочались здійснювати перешкоди до ведення фінансово господарської діяльності, бухгалтерського обліку шляхом проведення слідчих та оперативно - розшукових заходів, що і позбавляло можливості, як здійснювати фінансово - господарську діяльність, так і нараховувати як заробітну плату, так і дивіденди від господарської діяльності приватного підприємства.

Крім того, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням Державна фіскальна служба України подала апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року, відповідно до якої просила скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (а.с.142-145, т.2).

Вимоги апеляційної скарги ДФС України мотивувала тим, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

ДФС України зазначала, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не надав доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

У жовтні 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Офісу генеральної прокуратури - Чипової О.В. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому представник відповідача просила відмовити в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначаючи, що його посилання на орієнтовний еквівалент моральних страждань зазначеного у висновку Українського центру судових експертиз від 10 жовтня 2019 року №1-10/10 не є остаточним, оскільки згідно правового висновку, викладеного у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року у справі № 6-10388св15 висновки за результатами соціально - психологічного дослідження (судової психологічної експертизи) носять ймовірний характер, тому при вирішенні питання про визначення розміру компенсації моральної шкоди мають перевірятися у сукупності з іншими доказами у справі.

В лютому 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ДФС України, в якому позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, посилаючись на те, що апеляційна скарга необґрунтована, а доводи не заслуговують на увагу, оскільки моральна шкода позивача підтверджується показами свідків, письмовими скаргами, висновком експерта Українського центру судових експертиз від 10 жовтня 2019 року №1-10/10 та матеріалами статей журналістів, які були досліджені судовим експертом - психологом.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Державної фіскальної служби України задоволено частково, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року - скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Разом з тим, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року та на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року.

Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді справи, ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в його апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в його апеляційній скарзі.

Представник відповідача Офісу Генерального прокурора - Бублієв Д.О. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 та просив залишити її без задоволення. Разом з тим, представник Бублієв Д.О. просив задовольнити подану апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора, а також Державної фіскальної служби України не підлягають до задоволення, а апеляційна скаргу ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є керівником ПП «Весна». Ця обставина підтверджується копією довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України серії АА № 136057 (а. с. 49 том 1).

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 26 червня 2008 року було порушено кримінальну справу за фактом вчинення службовими особами ПП «Весна» злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України (а. с. 12, 13 том 1).

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року було порушено кримінальну справу за фактом вчинення директором ПП «Весна» ОСОБА_1 злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України. (а. с. 14, 15 том 1).

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року ОСОБА_1 був притягнутий в якості обвинуваченого, йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України (а. с. 16-20 том 1).

Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ПМ ДПА України від 20 січня 2010 року ОСОБА_1 був притягнутий в якості обвинуваченого, йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частинами першою, другою статті 366 КК України (а. с. 23-36 том 1).

20 травня 2009 року ОСОБА_1 був затриманий, що підтверджується копією протоколу про затримання за підозрою у вчиненні злочину від 20 травня 2009 року (а. с. 21 том 1).

Шевченківський районний суд міста Києва постановою від 22 травня 2009 року обрав ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а. с. 22 том 1).

З довідок ДУ «Київський слідчий ізолятор» та установ виконання встановлено, що ОСОБА_1 утримувався в ДУ «Київський слідчий ізолятор» з 25 травня 2009 року по 24 березня 2010 року, з 25 березня 2010 року по 13 квітня 2010 року утримувався у ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», з 14 квітня 2010 року по 20 червня 2012 року утримувався у ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», звільнений на підставі вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 червня 2012 року (а. с. 53, 55, 57 том 1).

Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 12 грудня 2012 року зазначений вирок змінив в частині розміру накладеного штрафу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2013 року судові рішення скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, кримінальна справа № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України, була повернута до Генеральної прокуратури України для організації досудового розслідування (а. с. 37-41, 42, 43 том 1).

У подальшому, СУ ФР ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області 29 липня 2014 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження за № 0000081 щодо службових осіб ПП «Весна» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України.

Постановою заступника начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області від 30 серпня 2016 року кримінальне провадження в частині кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні службових осіб ПП «Весна» складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України (а. с. 44-47 том 1).

Суд апеляційної інстанції також встановив, що ОСОБА_1 оскаржував дану постанову, проте ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29 серпня 2017 року, у задоволенні скарги відмовлено.

При цьому суди встановили, що у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 не вручено письмового повідомлення про підозру у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення, ОСОБА_1 не має статусу ні заявника, ні потерпілого, їх представника чи законного представника. Тобто, згідно пункту 4 частини першої статті 303 КПК України, ОСОБА_1 не є суб`єктом оскарження постанови про закриття кримінального провадження, що виключає розгляд зазначеної скарги по суті.

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показали, що у зв`язку з притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та тривалим триманням його під вартою позивач зазнав істотні душевні страждання.

Також суд вказав, що зі змісту висновку експерта №1-10/10 від 10 жовтня 2019 року вбачається, що ситуація тривалого кримінального переслідування у скоєнні тяжкого злочину та перебування під вартою протягом трьох років постала для ОСОБА_1 інтенсивно психотравмуючою: вимагала постійного зосередження на проблемі самозахисту, заважала веденню звичного адаптованого стилю життєдіяльності, перешкодила реалізації поточних життєвих планів, сприяла значному скривдженню соціальної репутації, погіршила стосунки з близьким оточенням, призвела до тривалої правової невизначеності та витрат продуктивного часу (перебування під вартою, участь в досудовому розслідуванні, судових засіданнях тощо), обумовивши формування та довготривалу фіксацію негативних психологічних переживань (моральних страждань) (а.с.171-190 т.1).

Аналіз даних, що містяться в показанням свідків та у висновку експерта, переконливо свідчить про те, що незаконними діями органів досудового розслідування ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода. У зв`язку з тим, що кримінальна справа була закрита у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення, у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Також судом першої інстанції було зазначено, що зі змісту висновку експерта №1-10/10 від 10 жовтня 2019 року вбачається, що орієнтовний розмір компенсації моральних переживань, спричинених позивачу описаною вище психотравмуючою ситуацією, склав 600 мінімальних заробітних плат. Станом на день ухвалення рішення суду розмір мінімальної заробітної плати становить 6 000 гривень. Ці обставини свідчать про те, що орієнтовний розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , склав 3600000 гривень (6000 х 600). У зв`язку з тим, що вказаний розмір моральної шкоди не узгоджується з вимогами розумності і справедливості, передбаченими п.6 ч.1 ст.3 та абз.2 ч.3 ст.23 ЦК України, він підлягає зменшенню до 1000000 гривень.

З огляду на це суд вважав, що ОСОБА_1 належить відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1 000 000 гривень за рахунок державного бюджету України шляхом списання вказаних грошових коштів з єдиного казначейського рахунку. Підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди в більшому розмірі відсутні.

Крім того, судом також було відмовлено в частині вимог про відшкодування втраченої заробітної плати та дивідендів, оскільки вказані вимоги не були належним чином підтверджені належними і допустимими доказами.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає з огляду на наступне.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.

Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.

Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) та інші).

Нереабілітуючі підстави означають, що відносно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Правова позиція щодо відсутності передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди особі, кримінальне провадження відносно якої було закрито з нереабілітуючих підстав, неодноразово висловлювалось судом касаційної інстанції.

Так, в постановах Верховного Суду від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21 (провадження № 61-6545св22) та від 06 грудня 2023 року у справі № 183/4922/20 (провадження № 61-6018св23) зазначено, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізацією, відмовою потерпілого від обвинувачення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 463/1380/15-ц (провадження № 61-18982св18); від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц (провадження № 61-20009св18); від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18 (провадження № 61-10065ск19); від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20); від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21), інших).

Тобто Верховний Суд неодноразово та послідовно робив висновки щодо застосування норм права при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, й вказані висновки застосовуються судами при розгляді подібних спорів.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що постановою заступника начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області від 30 серпня 2016 року кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу вказаного злочину (а.с.44-47 т.1).

Таким чином, закриття кримінального провадження відносно позивача ОСОБА_1 є реабілітуючою обставиною для ОСОБА_1 .

Апеляційний суд також враховує пояснення Офісу Генерального прокурора від 25 березня 2024 року, надані на запит апеляційного суду, з яких вбачається, що матеріали справи (провадження) станом на день ухвалення Бориспільським міськрайонним судом Київської області судового рішення від 16 серпня 2021 року відносно ОСОБА_1 (не за фактом) щодо вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.28, ч.3 ст.212 та ч.1,2 ст.366 КК України в Офісі Генерального прокурора чи інших слідчих органах не перебували. Також зазначено, що на теперішній час в Офісі Генерального прокурора чи інших слідчих органах не перебувають кримінальні справи чи провадження відносно ОСОБА_1 щодо вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.28, ч.3 ст.212 та ч.1,2 ст.366 КК України (а.с.172-178, т.3).

Враховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із незаконним притягнення його до кримінальної відповідальності що проявилося у пред`явленні йому кримінального обвинувачення а також триманням під вартою протягом тривалого часу.

З огляду на викладені норми права та встановлені обставини справи, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, а також Державної фіскальної служби України підлягають залишенню без задоволення.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, апеляційний суд враховує, що розслідування відносно ОСОБА_1 здійснювалось протягом 2008-2016 років. Крім того, з травня 2009 року по червень 2012 року особа перебувала під вартою.

Зі змісту висновку експерта №1-10/10 від 10 жовтня 2019 року вбачається, що ситуація тривалого кримінального переслідування у скоєнні тяжкого злочину та перебування під вартою протягом трьох років постала для ОСОБА_1 інтенсивно психотравмуючою: вимагала постійного зосередження на проблемі самозахисту, заважала веденню звичного адаптованого стилю життєдіяльності, перешкодила реалізації поточних життєвих планів, сприяла значному скривдженню соціальної репутації, погіршила стосунки з близьким оточенням, призвела до тривалої правової невизначеності та витрат продуктивного часу (перебування під вартою, участь в досудовому розслідуванні, судових засіданнях тощо), обумовивши формування та довготривалу фіксацію негативних психологічних переживань (моральних страждань). Орієнтовний розмір компенсації моральних переживань, спричинених позивачу описаною вище психотравмуючою ситуацією, склав 600 мінімальних заробітних плат (а.с.171-190 т.1).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див. постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), а саме: "у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості".

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й багатьох інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («Станков проти Болгарії», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Водночас судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

У зв`язку з наведеним колегія суддів зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача порушені у зв`язку із із пред`явленням йому кримінального звинувачення, тривалий час перебуванням його під вартою, слідством та судом, що відповідно вимагала від нього постійного зосередження на проблемі самозахисту, заважала веденню звичного адаптованого стилю життєдіяльності, перешкодила реалізації поточних життєвих планів, сприяла значному скривдженню соціальної репутації, погіршила стосунки з близьким оточенням, призвела до тривалої правової невизначеності та витрат продуктивного часу (перебування під вартою, участь в досудовому розслідуванні, судових засіданнях тощо), обумовивши формування та довготривалу фіксацію негативних психологічних переживань (моральних страждань), а також враховуючи їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому з метою можливості відновлення немайнових втрат, можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі колегія суддів доходить висновку, що вони можуть бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди в розмірі 2 000 000 грн з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, розмір якої визначено за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, виходячи з обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування.

Крім того, позивачем також було заявлено вимоги про стягнення втраченої заробітної плати в розмірі 390 573,15 грн.

Так, на підтвердження втраченої заробітної плати ОСОБА_1 подав довідку з індивідуальними відомостями про нього як застрахованої особи форми ОК-5 від 17 жовтня 2018 року (а.с.58-60 т.1), копії платіжних відомостей за січень, лютий, березень, квітень, травень та червень 2008 року (а.с.157-162 т.1), а також копії виписок по особовим рахункам позивача (а.с.193-205 т.1).

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 від 17 жовтня 2018 року вбачається, що дохід позивача в 2008 році становив 2 000 грн на місяць.

Апеляційний суд враховує, що позивач, перебуваючи під вартою протягом 37 місяців не мав можливості заробляти собі на життя та був позбавлений можливості отримувати дохід, а тому апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення на користь ОСОБА_1 77 000 грн ( 37 х 2000) на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у зв`язку з втратою заробітної плати.

Вимога про відшкодування інфляційних витрат не підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1176 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Таким чином, матеріальна шкода не може виступати об`єктом для нарахування інфляційних втрат.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані вимоги позивача про стягнення дивідендів в розмірі 292 370, 54 грн, оскільки вказані вимоги базуються лише на припущеннях позивача про можливості підприємства отримувати відповідний дохід із якого могли б бути нараховані дивіденди в зазначений період часу перебування особи під слідством та судом.

Крім того, апеляційний суд критично оцінює надане позивачем рішення засновника ПП «Весна» від 25 березня 2008 року, зі змісту якого вбачається, що за результатами фінансово-господарської діяльності за перший квартал 2008 року йому були нараховані дивіденди в розмірі 15 000 гривень. Вказана рішення підписано самим позивачем щодо виплати йому вказаних дивідендів (а.с.51 т.1).

Судом також враховано, що позивач був затриманий лише в травні 2009 року. Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України ОСОБА_1 не подав докази на підтвердження нарахування йому дивідендів за другий та третій квартали 2008 року, а також перший квартал 2009 року. Ці обставини свідчать про те, що рішення засновника ПП «Весна» від 25 березня 2008 року не є достатнім доказом для відшкодування позивачу втрачених дивідендів.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди, та частині відшкодування матеріальної шкоди пов`язаною із втратою заробітку не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 56, 62 Конституції України, ст. 22, 23, 1176 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у зв`язку з втратою заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2000000 ( два мільйони гривень) грн. на відшкодування моральної шкоди та 77000 (сімдесят сім тисяч гривень) грн. на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у зв`язку з втратою заробітної плати.

В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 липня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв