ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 462/7557/22

провадження № 61-5123св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць, Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 серпня 2023 року у складі судді Боровкова Д. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна, визнання права власності на ідеальні частки у майні.

Позовна заява мотивована тим, що його батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 08 вересня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року (справа № 462/2336/22). За час шлюбу у них народилися двоє дітей: він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що він та його батьки були співвласниками 59/300 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , проте з початком воєнних дій на сході України у 2014 році родина вирішила переїхати до м. Львова та продати належне їм нерухоме майно у м. Харкові.

Зазначав, що 21 липня 2014 року за спільні кошти, які були отримані родиною від продажу 14 липня 2014 року належного їм трьом на праві спільної власності нерухомого майна у м. Харкові, вони придбали житловий будинок, загальною площею 155,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0252, площею 0,6 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Посилався на те, що за згодою сторін, після проведення ремонтно-будівельних робіт у житловому будинку, спірний будинок та земельна ділянка підлягали переоформленню на всіх членів сім`ї - по 1/4 частини на кожного.

Разом з тим, після закінчення будівельних робіт у спірному будинку, ОСОБА_3 у травні 2022 року звернувся до суду з позовами до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (справа № 462/2336/22), а у вересні 2022 року - про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ (справа № 462/4948/22), предметом якого є, зокрема, спірні житловий будинок та земельна ділянка.

Позивач уважав, що спірні житловий будинок та земельна ділянка належать йому та батькам на праві спільної сумісної власності на підставі положень статті 175 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та підлягають поділу відповідно до статті 372 ЦК України.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0252, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- поділити спірне майно, яке є спільною сумісною власністю батьків і дітей;

- у порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за ним право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0252, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- у порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0252, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- у порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0252, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:001:0252 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визначено, що частка ОСОБА_1 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1/3 ідеальної частки від усього будинку.

Визначено, що частка ОСОБА_1 у земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:001:0252, становить 1/3 ідеальної частки від усієї ділянки.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:001:0252.

Визначено, що частка ОСОБА_2 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1/3 ідеальної частки від усього будинку.

Визначено, що частка ОСОБА_2 у земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:001:0252, становить 1/3 ідеальної частки від усієї ділянки.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:001:0252.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на будинок на АДРЕСА_2 та земельну ділянку на АДРЕСА_2 , залишивши 1/3 ідеальної частки будинку на АДРЕСА_2 та 1/3 ідеальної частки земельної ділянки на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:001:0252 у власності ОСОБА_5 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовано тим, що спірні житловий будинок та земельна ділянканалежать позивачу та відповідачам на праві спільної сумісної власності, оскільки були придбані сторонами для спільного проживання, за їх спільні кошти, які були отримані від продажу частини будинку у м. Харкові, що належала сторонам на праві спільної власності. При цьому сторони на час придбання вказаних об`єктів нерухомості належали до членів однієї сім`ї, а домовленостей між ними при визначенні часток у вказаному нерухомому майні досягнуто не було.

Районний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про визначення ідеальних часток у будинку та земельній ділянці за трьома співвласниками, а саме по 1/3 ідеальній частці за кожною зі сторін та визнання за ними права власності на зазначені частки у майні. При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції вважав належним та ефективним способом захисту прав позивача саме визначення частки у будинку та земельній ділянці, а не виділ чи поділ.

Відхиляючи доводи ОСОБА_3 щодо спливу строку позовної давності, суд вказав, що перебіг позовної давності починається саме з моменту виникнення між батьками позивача спору про поділ спільного сумісного майна, оскільки до цього часу ніхто із членів сім`ї не заперечував право позивача на частку у спільному сумісному майні.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки такий строк позивачем не був пропущений.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 серпня 2023 року, постанову Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

У червні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2024 року у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень відмовлено та справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про задоволення позову.

Посилається на те, що спірні об`єкти нерухомого майна було придбано подружжямОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому є їх спільною сумісною власністю відповідно до статті 60 СК України, спір про яке вирішується Залізничним районним судом м. Львова (справа № 462/4948/22).

Звертає увагу на те, що з моменту придбання, завершення ремонтних робіт по реконструкції будинку, оформлення на нього технічної документації, позивач не виявляв наміру отримати частку у спірному майні, а після припинення шлюбних відносин з його матір`ю та пред`явлення позову про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. При цьому позивач проживає за межами України тривалий час, жодного фінансування у покращенні житлового будинку не надавав, участі в його утриманні не брав.

Вказує, що позивачем всупереч обов`язку доказування не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують позовні вимоги та порушені права останнього.

Зазначає, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення своїх прав 14 липня 2014 року, тобто, у день оформлення його матір`ю правовстановлюючих документів на спірні об`єкти нерухомого майна на її ім`я, а з вказаним позовом до суду позивач звернувся у грудні 2022 року, тобто, більше ніж через вісім років. При цьому ОСОБА_1 не просив суд поновити строк позовної давності та не навів поважних причин його пропуску.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_3 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 752/1776/18 (провадження № 61-7911св19), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бідула Г. Д. подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що доводи ОСОБА_3 , викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Вважає, що оскаржувані судові рішення відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 08 вересня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року (справа № 462/2336/22). Що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 21 березня 2023 року № 0 (том 1, а. с. 79-80).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками повнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (том 1, а. с. 81-82).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим 21 квітня 1994 року Харківським міським центром приватизації житлового фонду квартира АДРЕСА_3 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (том 1, а. с. 212).

27 квітня 1998 року між ОСОБА_2 , яка діяла за себе особисто та від імені на той час неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т. Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-1950 (том 1, а. с. 211).

Пунктом 1 вказаного договору міни передбачено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 міняють квартиру АДРЕСА_4 на 59/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , з належною частиною надвірних споруд. У пункті 4 договору зазначено, що міна здійснена без доплат, а також те, що 59/100 часток вказаного житлового будинку переходить у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 59/300 часток кожному.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 липня 2014 року № липня 2014 року підтверджується, що за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 59/300 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , за кожним (том 1, а. с. 171-172).

Відповідно до довіреності, посвідченої 28 червня 2014 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., зареєстрованої у реєстрі за № 3605, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси перед третіми особами, зокрема, з питань оформлення та підготовки документів необхідних для реєстрації належного позивачу на праві власності будь-якого нерухомого майна; здійснювати правочини з продажу частки будинку АДРЕСА_1 , підписувати від його імені договори купівлі-продажу та одержувати належні йому гроші; відкривати на його ім`я банківські рахунки. Вказана довіреність була видана строком на один рік, до 28 червня 2015 року. ОСОБА_1 вказану довіреність засвідчив власним підписом та у довіреності зазначено, що нотаріус роз`яснила зміст статей 240, 244, 245, 247-250, 1000-1010 ЦК України та статей 57, 60, 65 СК України (том 1, а. с. 190-191).

14 липня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (продавці), який діяв за себе особисто та від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 28 червня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. за реєстровим № 3605, та ОСОБА_7 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А., зареєстрований в реєстрі за № 2340 (том 1, а. с. 166).

Пунктом 1 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що продавці (у тому числі в особі представника) передають у власність належні їм на праві спільної часткової власності, а покупець приймає у власність 59/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , з належною частиною надвірних споруд. У пункті 2 договору зазначено, що продаж вчинено за 1 262 520 грн, що еквівалентно сумі 108 000 доларів США, підписання договору підтверджує проведення повного розрахунку за продану частку будинку.

21 липня 2014 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л. І., зареєстрований в реєстрі за № 1575 (том 1, а. с. 17-18).

Пунктами 1, 2 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що ОСОБА_8 передає, а ОСОБА_2 приймає у власність житловий будинок АДРЕСА_2 , який складається з п`яти кімнат житловою площею 91,4 кв. м та кухні, загальна площа будинку - 155,6 кв. м.

У пункті 5 договору зазначено, що за домовленістю між сторонами продаж вчинено за 849 564 грн, які продавець, отримав повністю до підписання договору в безготівковій формі.

Житловий будинок купується за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 , викладеною у вигляді заяви (пункт 11 договору).

21 липня 2014 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л. І. за реєстровим № 1579 (том 1, а. с. 15-16).

Пунктом 1, 2 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що ОСОБА_8 передає, а ОСОБА_2 приймає у власність земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:001:0252.

У пункті 4 договору зазначено, що за домовленістю між сторонами продаж вчинено за 280 373 грн, які продавець, отримав повністю до підписання договору в безготівковій формі.

Земельна ділянка купується за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 , викладеною у вигляді заяви (пункт 20 договору).

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 липня 2014 року № 24496878, № липня 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0252 (том 1, а. с. 15-16).

23 липня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували своє місце проживання у вказаному житловому будинку, що підтверджується записами у будинковій книзі. Крім вказаних двох осіб, у будинку також зареєстровані донька відповідачів ОСОБА_4 та власниця будинку ОСОБА_2 (том 1, а. с. 85-88).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частинами першою, другою статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Діти мають право на виділ у натурі майна, що є у спільній сумісній власності батьків і дітей. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.Якщо виділ у натурі частки із спільного майна є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), діти, які мають право на виділ частки із майна у натурі, мають право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина четверта статті 368 ЦК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін у справі на підставі статті 175 СК України, що не визнається його батьком - відповідачем ОСОБА_3 , який вважає спірні об`єкти нерухомості спільною сумісною власністю подружжя відповідачів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суди не врахували, що позивач не довів належними та допустимими доказами тих фактичних обставин, якими обґрунтовував позов, зокрема, придбання житлового будинку та земельної ділянки саме за його особисті кошти, вилучені від продажу житлового будинку у м. Харкові, співвласником якого він був, що має наслідком відмову у задоволенні такого позову.

Доведення зазначених обставин є його процесуальним обов`язком. Жодних доказів того, що спірні об`єкти нерухомості були придбані, у тому числі, за рахунок його коштів, позивач не надав. Його посилання на попередню домовленість з батьками нічим не підтверджена, не визнається ОСОБА_3 .

Отже, висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на припущеннях щодо доведення позивачем факту особистої участі коштами у купівлі житлового будинку, земельної ділянки та підтвердження участі в його утриманні, проведенні ремонтних робіт у будинку, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

За таких обставин, Верховний Суд вважає необґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту особистої участі у купівлі житлового будинку, земельної ділянкита на підтвердження участі в його утриманні та проведенні ремонтних робіт у будинку.

Інші вимоги позивача, а саме про поділ майна, визнання права власності на ідеальні частки у майні є похідними від основної позовної вимоги про визнання будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності.

Отже, доводи касаційної скарги у цій частині Верховний Суд вважає обґрунтованими.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що у Залізничному районному суді м. Львова розглядається справа № 462/4948/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Предметом цих вимог є поділ майна подружжя щодо того самого майна, що й у цій справі. Пред`явивши позов окремо, а не у наведеній вище справі для спільного розгляду, ОСОБА_1 , по суті, намагається створити преюдиційні обставини, які можуть вплинути на розгляд тієї справи.

Щодо строку позовної давності

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У частині першій статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність (частина друга статті 268 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19).

Скасовуючи судові рішення, Верховний Суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 по суті у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Тому судові витрати, які сплатив ОСОБА_3 за розгляд справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 12 653 грн та 26 794,80 грн, відповідно, що разом становить 39 447,80 грн, підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 серпня 2023 року, постанову Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна, визнання права власності на ідеальні частки у майні.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 39 447 (тридцять дев`ять тисяч чотириста сорок сім) грн 80 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець