Справа № 466/359/22 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/3393/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м.Львів

Справа № 466/359/22

Провадження № 22ц/811/3393/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 30 жовтня 2023 року у складі судді Донченка Ю.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування майном; зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

встановив:

19 січня 2022 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності його та ОСОБА_3 як подружжя, квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ним ( ОСОБА_4 ) та за ОСОБА_3 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя, право власності по частці цієї квартири. Просив зобов`язати ОСОБА_3 передати йому ( ОСОБА_4 ) один примірник ключів від вказаної квартири; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні вказаним житлом. В обґрунтування позову посилається на те, що з 31 травня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 11 жовтня 2021 року. Вказує, що під час перебування у шлюбі, а саме 6 квітня 2016 року подружжям набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за ОСОБА_3 . Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач змінила замки на вхідних дверях у вказаній квартирі та відмовилася передати йому (позивачу) ключі від нових замків, не впускає його в квартиру, обґрунтовуючи це тим, що квартира належить їй. Відповідач не визнає його (позивача) право власності на частину спірної квартири та чинить йому перешкоди у користуванні такою.

25 лютого 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. Просить визнати за нею право власності на частку автомобіля «FORD FIESTA», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; стягнути із ОСОБА_4 на її користь вартість автомобіля «OPEL ASTRA», 2011 року випуску, в розмірі 121 000 грн., вартість автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, червоного кольору, в розмірі 169 477,18 грн., вартість автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, сірого кольору, в розмірі 169 477,18 грн., всього: 459 954,36 грн. та відмовити ОСОБА_4 в повному обсязі у задоволенні первісного позову за безпідставністю. В обґрунтування позову посилається на те, що між нею ОСОБА_5 та ОСОБА_4 31 травня 2014 року Міським відділом ДРАЦС Львівського МУЮ зареєстровано шлюб, актовий запис №908. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 11 жовтня 2021 року шлюб між ними розірвано. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області за час перебування у шлюбі зареєстровано 4 транспортних засоби, 3 з яких відчужено ОСОБА_4 без її відома та дозволу. Вказує, що 7 жовтня 2016 року подружжям придбано автомобіль «OPEL ASTRA», 2011 року випуску, який ОСОБА_4 відчужив 12 лютого 2021 року, на даний час середня вартість такого транспортного засобу становить 242 000 грн.; 19 грудня 2019 року придбано автомобіль «FORD FIESTA», 2011 року випуску, середня вартість якого становить 195 000 грн.; 25 вересня 2020 року придбано автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, червоного кольору, який відчужено 20 квітня 2021 року, його середня ринкова вартість становить 338 954,36 грн.; 11 березня 2021 року придбано транспортний засіб «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, сірого кольору, який відчужено 22 липня 2021 року, його середня ринкова вартість становить 338 954, 36 грн. Вказує, що 24 жовтня 2014 року вона ( ОСОБА_3 ) уклала договір про участь у фонді фінансування будівництва, відповідно до довідки №2272 від 30 грудня 2015 року про право на набуття у власність об`єкта інвестування. До фонду внесено кошти в сумі 886 625 грн. Зазначає, що ці кошти належали їй ( ОСОБА_3 ), оскільки 3 листопада 2014 року вона продала за 50 000 доларів США власну квартиру, подаровану їй батьком 1 березня 2010 року. Таким чином, купівля квартири, а також ремонт та придбання меблів здійснено за її власні кошти та кошти її батьків. З цих підстав вважає спірну квартиру її особистою приватною власністю.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2023 року частково задоволено позов ОСОБА_4

Ухвалено визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Визнано за кожним із сторін право власності на ідеальну частку цієї квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружж. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 спірною квартирою шляхом передачі ключів від вхідних дверей цієї квартири.

Також ухвалено визнати спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автомобіль марки «FORD FIESTA», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_2 . Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на вказаний автомобіль. У решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду оскаржує представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити, а в задоволені первісного позову відмовити. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати та витрати на правову допомогу. Вказує, щ судом першої інстанції не враховано, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3 , так як придбана за її особисті кошти. Зазначає, щоОСОБА_3 6 квітня 2016 року, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , набула право власності на вказану квартиру. 24 жовтня 2014 року ОСОБА_3 уклала договір про участь у фонді фінансування будівництва. Відповідно до довідки №2272 від 30 грудня 2015 року про право Довірителя на набуття у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування сума коштів, внесених до фонду складала 886 625 грн. Ці кошти у фонд фінансування будівництва внесені кількома платежами, зокрема: 5 листопада 2014 року внесено 133 000 грн., 19 грудня 2014 року - 199 600 грн., 19 січня 2015 року - 554 025 грн. Стверджує, що вказані кошти належали ОСОБА_3 та були її особистими коштами і саме за них була придбана вказана квартира, оскільки отримані нею від продажу особистого нерухомого майна. Зазначає, що ОСОБА_3 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 , яка була їй подарована її батьком згідно договору дарування від 1 березня 2010 року. 3 листопада 2014 року ОСОБА_3 продала цю квартиру за 50 000 доларів США. Саме за ці кошти використані ОСОБА_3 для придбання квартири АДРЕСА_1 . Кошти були внесені безпосередньо після продажу власної квартири. Посилається на те, що вказане майно набуте за час шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_3 та відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю. Крім цього, як вбачається з довідки Пенсійного Фонду України (Форма ОК-5) ОСОБА_4 фактично не працював та доходу не отримував, що виключає його участь у придбанні спірної квартири. Також суд першої інстанції безпідставно не визнав спільною сумісною власністю автомобілі, набуті сторонами за час перебування у шлюбі. 7 жовтня 2016 року подружжям придбано автомобіль «OPEL ASTRA», 2011 року випуску; 19 грудня 2019 року придбано автомобіль «FORD FIESTA», 2011 року випуску, середня вартість якого становить 195 000 грн.; 25 вересня 2020 року придбано автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, червоного кольору; 11 березня 2021 року придбано транспортний засіб «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, сірого кольору. Вказані транспортні засоби є спільною сумісною власністю сторін, як такі, що придбані за час шлюбу.

1 квітня 2024 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві представник посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

З аслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що сторони з 31 травня 2014 року до 18 листопада 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 6 квітня 2016 року зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору №137-181-ФФБ-ПГ, укладеного між нею та «ТзОВ Фінансова компанія ЕКО-ДІМ» про участь у фонді фінансування будівництва, акта приймання - передачі квартири, яким стверджується факт сплати ОСОБА_3 повної вартості квартири в розмірі 886 625 грн.

Оскаржуване рішення в частині вирішення позову ОСОБА_4 мотивоване наступним.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, оскільки спірне майно придбано в період шлюбу. ОСОБА_3 не надала суду належних та допустимих доказів того, що гроші, витрачені на придбання нерухомого майна, є її особистими. Суд виходив з того, що вартість спірної квартири, без урахування проведеного ремонту, перевищує вартість реалізованої ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 (50 000 доларів США).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині з урахуванням наступного.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (стаття 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У цій справі встановлено, що шлюб сторони уклали 31 травня 2014 року.

24 жовтня 2014 року ОСОБА_3 уклала договір №137-181-ФФБ-ПГ про участь у фонді фінансування квартири із ТзОВ «Фінансова компанія «ЕКО-ДІМ».

До цього ОСОБА_3 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 , подарована її батьком згідно договору дарування від 1 березня 2010 року. Цю квартиру ОСОБА_3 продала 3 листопада 2014 року за 50 000 доларів США. Кошти від продажу квартири були її особистими, оскільки одержані від продажу квартири, набутої до укладення шлюбу за договором дарування.

На виконання умов договору №137-181-ФФБ-ПГ ОСОБА_3 внесла кошти: в сумі 133 000 грн. (5 листопада 2014 року), в сумі 199 600 грн. (19 грудня 2014 року) та в сумі 554 025 грн. (19 січня 2015 року), всього - 886 625 грн.

На необхідності встановлення обставин набуття майна одним з подружжя за рахунок особистих коштів, а також встановлення походження цих коштів звернув увагу Верховний Суд у справі № 756/2527/16-ц (постанова від 22 лютого 2021 року).

Упункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно, зокрема, встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Набуття майна під час шлюбу майна створює презумпцію права спільної сумісної власності цього майна за подружжям, яка не потребує доказування та існує, поки не спростована.

Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю одного з подружжя, зокрема, є майно, набуте нею або ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Встановлено, що повну оплату за договором №137-181-ФФБ-ПГ здійснено у період 5 листопада 2014 року - 19 січня 2015 року (після продажу особистого майна ОСОБА_3 3 листопада 2014 року. Така оплата проведена у незначний час після укладення сторонами шлюбу, хоч право власності за ОСОБА_3 зареєстровано у 2016 році (після закінчення будівництва будинку).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

З урахуванням часу перебування сторін у шлюбі (з 31 травня 2014 року) до часу повної сплати за спірну квартиру (19 січня 2015 року), а також того, що ОСОБА_3 мала особисті кошти, виручені від продажу квартири, яка була набута нею у власність до шлюбу, за відсутності доказів про інші джерела фінансування будівництва спірної квартири, зокрема, - спільних сумісних коштів подружжя або за рахунок їх спільної праці, колегія суддів прийшла до висновку, що спірна нерухомість придбана шляхом здійснення правочину з майном, що належало особисто ОСОБА_3 . За кошти, виручені від реалізації особистого майна ОСОБА_3 , було придбано спірне майно, яке належить визнати її особистою приватною власністю. Колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_3 спростувала презумпцію права спільної сумісної власності сторін як подружжя на спірну квартиру, що є підставою для відмови у позові ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності на спірну квартиру.

При відмові у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання його права власності на спірну квартиру, до задоволення не підлягають і його вимоги про усунення перешкод у користуванні цією власністю. Відомості про наявність у позивача права проживання у спірній квартирі відсутні, оскільки на це він не посилається. Окрім того, є встановленим, що він зареєстрований за іншою адресою і проживає також за іншою адресою, про що він сам зазначає у поданих до суду виготовлених ним документах.

Позивач не довів, щомайно дружини за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, на підставі чого таке майно може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З такими позовними вимогами він не звертався.

Не можна визнати належним та допустимим доказом наданий ОСОБА_4 висновок експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи №0010/2022 від 31 березня 2022 року, з якого вбачається, що експерт не оглядав спірну квартиру. Цим висновком стверджується, що експерту на дослідження надано: заяву з описом проведених робіт, копію технічного паспорта та копію фотофіксації квартири, які до висновку експерта не долучені. У висновку експертизи зазначено, що експертиза проведена на основі наданих документів. Дослідження експерта побудовані на викладі теоретичних питань, без зазначення об`єму та вартості робіт, кількості та вартості використаних матеріалів.

ОСОБА_3 звернулася з позовними вимогами про визнання за нею права власності на частку автомобіля «FORD FIESTA», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; стягнення із ОСОБА_4 на її користь вартості автомобіля «OPEL ASTRA», 2011 року випуску, в розмірі 121 000 грн., вартості автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, червоного кольору, в розмірі 169 477,18 грн., вартості автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, сірого кольору, в розмірі 169 477,18 грн., всього: 459 954,36 грн.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції прийшов до висновку про визнання спільним майном подружжя автомобіля «FORD FIESTA» та в порядку поділу спільного майна визнав право власності ОСОБА_3 на цей автомобіль, з чим погодився ОСОБА_4 , який рішення суду не оскаржив.

В решті позову ОСОБА_3 відмовлено з наступних мотивів.

За час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_4 зареєстровано 4 транспортних засоби.

7 жовтня 2016 року подружжя придбало автомобіль «OPEL ASTRA», 2011 року, № кузова НОМЕР_3 , який відчужено 12 лютого 2021 року.

19 грудня 2019 року придбано автомобіль «FORD FIESTA», 2011 року, кузов № НОМЕР_2 .

25 вересня 2020 року придбано автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_4 , який відчужено 20 квітня 2021 року.

11 березня 2021 року придбано автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2014 року випуску, червоного кольору, кузов № НОМЕР_5 , який відчужено 22 липня 2021 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

Презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема, знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів всупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

ОСОБА_3 повинна довести, що кошти, отримані від відчуження спільного сумісного майна використані відповідачем не в інтересах сім`ї. Тим самим, заявник доводить порушення свого права, захист якого відбувається у спосіб стягнення компенсації вартості відчуженого майна в інтересах сім`ї.

Встановлено, що вказані автомобілі були продані протягом 2017-2021 років, тобто під час шлюбу сторін.

ОСОБА_3 не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що продаж автомобілів відбувся без її відома й згоди та грошові кошти, отримані ОСОБА_4 при відчуженні зазначених транспортних засобів, витрачені не у інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 .

Підстави для скасування рішення суду в цій частині не встановлені.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 27 051, 51 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись: ст. с. 141, 367, п.1, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2023 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права користування майном,-скасувати та в цій частині прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, права власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 за кожним; зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від вхідних дверей цієї квартири.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 жовтня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути із ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) 27 051, 51 грн. (двадцять сім тисяч п`ятдесят одну грн., 51 коп.) судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 18 червня 2024 року.

Головуючий______________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк