ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7643/24 Справа № 201/708/20 Головуючий у першій інстанції: Ткаченко Н.С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Друга дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 02.08.2019, в момент, коли був складений та нотаріально посвідчений заповіт від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 (племінниці), ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки хворіла, зокрема, перенесла і інфаркт. У 2002 та 2015 роках ОСОБА_4 складала інші заповіти, а саме на ім`я онуки позивачки по справі. Отже, бабуся позивачки не мала наміру, не могла та не підписувала заповіт 02.08.2019 і не визначала спадкоємцем усього належного їй майна відповідачку ОСОБА_3 , підпис в цьому заповіті міг бути виконаний іншою особою або під час виконання підпису ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Тому позивачка просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 02.08.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М. (номер у Спадковому реєстрі 64555084), заповідачем у якому вказано ОСОБА_4 (а.с. 4-7 т. 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надійшла заява від 19.09.2024 про розгляд скарги без її участі (а.с. 247 т.2).

Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, які не з`явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 18.10.1991 №1114, вирішено призначити ОСОБА_4 опікуном над неповнолітньою онукою ОСОБА_6 та визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 (а.с. 13, 40 т.1).

Згідно копії довідки опікунської ради виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 22.04.1997 року №932, ОСОБА_6 дійсно є круглою сиротою; мати ОСОБА_7 та батько ОСОБА_8 померли; згідно з рішенням виконавчого комітетуЖовтневої районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська від 18.10.1991 №1114 ОСОБА_6 перебуває під опікою бабусі ОСОБА_4 (а.с. 12, 39 т.1).

У зв`язку з реєстрацією шлюбу 18 липня 1998 року, позивачка змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАГС виконкому Першотравенської міської ради народних депутатів 18.07.1998 року (а.с. 14 т.1).

02 серпня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М. та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №10 (а.с. 108, 136, 148 зворот т.1).

Згідно змісту вказаного вище заповіту, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповідає відповідачці - ОСОБА_11 .

У заповіті від 02.08.2019 №10 також зазначено, зокрема, що заповіт прочитаний вголос особисто та підписаний ОСОБА_4 у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шрамової В.М. за адресою по АДРЕСА_2 о 20 год. 00 хв.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 у віці 77 років померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області 05.08.2019, актовий запис №1356 (а.с. 15, 143 зворот т.1).

Згідно повної копії спадкової справи №570/2019 після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , заведеної Другою дніпровською державною нотаріальною конторою, із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись 06.08.2019 позивачка ОСОБА_1 (а.с.143 т.1), а 17.12.2019 - відповідачка ОСОБА_3 (а.с. 142 зворот т.1).

ОСОБА_4 за життя була зареєстрована за адресою по АДРЕСА_1 з 20.03.1973 року до дня смерті; склад зареєстрованих осіб на день смерті спадкодавця три особи: позивачка ОСОБА_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , 2009 року народження, що підтверджується копією довідки Відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5-13556 зі спадкової справи (а.с. 146 т.1).

Місце проживання відповідачки зареєстроване за адресою по АДРЕСА_2 з 23.12.2011 року, відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи №02.3-12/24842, виданої 14.11.2019 Відділом обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 150 зворот т.1).

Спадкодавець ОСОБА_4 у період з 16.07.2019 по 24.07.2019 знаходилась на лікуванні в кардіологічному відділенні ДЗ «СБЛ №1 МОЗ України» з діагнозом: кардіосклероз атеросклеротичний; дегенеративний кальціноз кільця МК; миготлива аритмія; СНА2 DS2-VA.Sc - 4 бала; дилятація ЛП, ПП; легенева гіпертензія (СТЛА42 мм рт.ст.); гіпертонічна хвороба II ст., 2 ст., ризик 4; гіпертензивне серце; СНIIБ - III ст. Асціт; хронічна ревматична хвороба серця; комбінована аортальна вада серця з переваженням стеноза 3 ст. Стан при виписці: із слабопозитивною динамікою, зменшилася задишка в спокої, але зберігається слабкість, набряки на н/к та перебої у серці. Вказане підтверджується копією виписки з медичної картки стаціонарного хворого №7932 (а.с. 111 т.1).

Згідно листа КП Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ДОР від 03.04.2020 №09/759, виклики в період з 28.07.2019 по 04.08.2019 року для надання екстреної медичної допомоги громадянці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по даним системи ОДС 103 не зафіксовано (а.с. 104 т.1).

Відповідно до висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи №5513-20, складеного 30.03.2021 судовими експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_4 у графі «ПІДПИС» та рукописні записи: «Заповіт мною прочитано вголос та підписано власноручно», « ОСОБА_4 » у заповіті ОСОБА_4 , що посвідчений 02.08.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М., зареєстрований в реєстрі за №10, нотаріальний бланк серія ННС 459172 (зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 64555084), - виконані самою ОСОБА_4 (а.с. 226-236 т.1).

Також вказаним вище висновком комісійної судової почеркознавчої експертизи №5513-20 від 30.03.2021 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 у графі «ПІДПИС» та рукописні записи: «Заповіт мною прочитано вголос та підписано власноручно», « ОСОБА_4 » у заповіті ОСОБА_4 , що посвідчений 02.08.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М., зареєстрований в реєстрі за №10, нотаріальний бланк серія ННС 459172 (зареєстрований у Спадковому реєстрі за №64555084), - виконані під дією природних збиваючих факторів, до яких, зокрема, відносяться похилий (літній) вік виконавця, його хворобливий стан, незручна поза, обмеження зорового контролю тощо.

Згідно висновку №537 за результатами проведення посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, складеного 05.06.2023 комісією експертів Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», ОСОБА_4 у період з 24.07.2019 року по 02.08.2019 року не виявляла ознак такого психологічного стану, що міг істотно вплинути на її поведінку, в тому числі й на її здатність розуміти зміст своїх дій, прогнозувати їх наслідки та керувати ними під час укладання заповіту (посвідчений 02.08.2019 року);

ОСОБА_4 на період складання заповіту (02.08.2019 року), з урахуванням її індивідуально-психологічних властивостей та умов мікросоціального середовища була здатною розуміти зміст своїх дій, прогнозувати їх наслідки і керувати ними; визначення та оцінка фізичного стану (похилого віку, тощо) виходить за межі компетенції експертів-психологів судових;

за матеріалами цивільної справи, ОСОБА_4 , з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей, психологічного стану, умов мікросоціального середовища у досліджуваний період (складання та посвідчення заповіту 02.08.19) була здатна розуміти фактичний зміст та характер власних дій, прогнозувати їх наслідки та самостійно приймати рішення, реалізовувати їх своєю поведінкою; оцінка залежності від сторонніх осіб внаслідок соматичних захворювань або вад здоров`я (в тому числі внаслідок похилого віку), встановлення тяжких життєвих обставин - виходить за межі компетенції психологів-експертів судових (а.с. 115-125 т. 2).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно змісту позовної заяви, позивачка зазначає про недійсність оспорюваного заповіту, адже, на її думку, ОСОБА_4 не могла та не підписувала 02.08.2019 заповіт, підпис в цьому заповіті міг бути виконаний іншою особою, або під час виконання підпису ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц (провадження №61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі №759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним.

Таким чином, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 12 березня 2020 року у справі №716/1051/17.

Відповідно до висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи №5513-20, складеного 30.03.2021 судовими експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_4 у графі «ПІДПИС» та рукописні записи: «Заповіт мною прочитано вголос та підписано власноручно», « ОСОБА_4 » у заповіті ОСОБА_4 , що посвідчений 02.08.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М., зареєстрований в реєстрі за №10, нотаріальний бланк серія ННС 459172 (зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 64555084), - виконані самою ОСОБА_4 (а.с. 226-236 т.1).

Вказаним вище висновком №5513-20 від 30.03.2021 не підтверджується, що в заповіті від 02.08.2019 підпис ОСОБА_4 виконано іншою особою.

Обґрунтування позовної заяви тим що заповіт від 02 серпня 2009 року було підписано не ОСОБА_4 , спростовуються матеріалами справи, зокрема, змістом оспорюваного заповіту, згідно з яким заповіт підписаний особисто ОСОБА_4 , що не спростовано належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14, у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі №404/4956/15-ц, від 25 липня 2018 року у справі №416/13806/14 та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц.

У висновку №537 комісійної посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 05.06.2023 встановлено, що ОСОБА_4 а у період з 24.07.2019 року по 02.08.2019 року не виявляла ознак такого психологічного стану, що міг істотно вплинути на її поведінку, в тому числі й на її здатність розуміти зміст своїх дій, прогнозувати їх наслідки та керувати ними під час укладання заповіту 02.08.2019 року; ОСОБА_4 на період складання заповіту 02.08.2019 року була здатною розуміти зміст своїх дій, прогнозувати їх наслідки і керувати ними. Також ОСОБА_4 , з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей, психологічного стану, умов мікросоціального середовища у період складання та посвідчення заповіту 02.08.19 була здатна розуміти фактичний зміст та характер власних дій, прогнозувати їх наслідки та самостійно приймати рішення, реалізовувати їх своєю поведінкою.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що матеріали справи не містять доказів, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту від 02.08.2019 року не було вільним і не відповідало волі спадкодавця; приймаючи до уваги, що оспорюваний заповіт від 02.08.2019 року за формою відповідає вимогам закону; з урахуванням належної оцінки висновків комісійної судової почеркознавчої експертизи №5513-20 від 30.03.2021 та комісійної посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №537 від 05.06.2023 в сукупності з іншими доказами, - колегія дійшла висновку про неспростування позивачкою презумпції правомірності правочину та відсутність підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 02.08.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамовою В.М. за реєстровим номером 10.

Колегія наголошує, що вищенаведені висновок комісійної судової почеркознавчої експертизи №5513-20 від 30.03.2021 та комісійної посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №537 від 05.06.2023 відповідають вимогам діючого законодавства, не містять недоліків, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості зроблених висновків, узгоджуються з іншими доказами, які надані у даній справі. Крім того, при призначенні і проведенні експертиз експерти були попереджені про кримінальну відповідальність, відводи експертам не заявлялись, що підтверджується матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань.

Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не було допитано в судовому засіданні експертів ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», якими складено висновок №537 від 05.06.2023 за результатами проведення посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, є необґрунтованими.

У вказаному вище висновку експертами було повно досліджено всі надані сторонами та наявні у матеріалах справи докази, показання свідків, у тому числі, ОСОБА_1 (позивачки) та ОСОБА_12 , що убачається із дослідної частини висновку експертів.

Відповіді на питання, що були поставлені перед експертами при проведенні посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, є однозначними, не потребують додаткових роз`яснень.

Встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 у період з 16.07.2019 по 24.07.2019 знаходилась на лікуванні в кардіологічному відділенні ДЗ «СБЛ №1 МОЗ України» (за вісім днів до складання заповіту).

Самий лише факт хворобливого стану спадкодавця, наявність обмеження зорового контролю не свідчать про неможливість спадкодавця, на час посвідчення заповіту, прочитати його текст та підписати, а також розуміти зміст своїх дій, прогнозувати їх наслідки та керувати ними.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції показань свідків, колегія зазначає наступне.

Суду першої інстанції давали покази свідки. Зокрема, свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що вона є дочкою позивачки ОСОБА_14 , а відповідачка стосовно позички - її тітка. Її прабабуся була у не зовсім адекватному стані, підписуючи документи (заповіт). Коли спадкодавець потрапила до лікарні, свідок з мамою приїхали до неї в лікарню того ж дня; це було у липні 2019 року. Спадкодавець перебувала у кардіологічному відділенні. Коли свідок з позивачкою до неї зайшли, вона їх переплутала, тобто вважала, що позивачка - це її донька, а свідок її онука, і прабабуся називала їх іншими іменами. ОСОБА_4 сказала, що погано почувається, що їй важко вставати, ходити, і в неї болить серце. Потім ОСОБА_4 сказала, що бачить у вікні якісь очі, які її кудись звуть і хочуть її забрати.

Позивачка, допитана у якості свідка, суду першої інстанції показала, зокрема, що у липні 2019 року її баба ( ОСОБА_4 ) потрапила до лікарні медсанчастини №56 з діагнозом «інфаркт». У лікарні вона була два тижні, у неї був тяжкий стан. ОСОБА_4 дуже дивно поводилася в лікарні. Як тільки свідок вперше прийшла до неї в лікарню, вона її одразу начебто не впізнала, потім начебто як почала з нею розмовляти; свідок з нею спілкується, а ОСОБА_4 замовкає, повертається до вікна і каже: "На мене очі дивляться з вікна". Це було в перший день. Коли свідок приходила до неї наступного разу, ОСОБА_4 говорила: "Леся, я боюсь спати"; потім спадкодавець ніби-то чула голос діда, говорила: "Я боюсь заснути, я боюсь, що він мене забере з собою". Ось такий у неї був стан.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Показання свідків ОСОБА_1 (позивачки) та її доньки ОСОБА_12 не можуть бути взяті до уваги судом, адже вказані особи є заінтересованими у результатах розгляду даної справи. Крім того, факт погіршення здоров`я спадкодавця ОСОБА_4 під час перебування на стаціонарному лікуванні у липні 2019 року не свідчить про наявність у неї психічного розладу, психічного захворювання чи тимчасового розладу психічної діяльності.

Окрім того, свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не описували будь-яких змін у поведінці ОСОБА_4 , порушення психіки, стійкого негативного психоемоційного стану, тощо.

Сама по собі незгода позивачки із волевиявленням спадкодавця не є підставою для визнання заповіту недійсним без доведення обставин і підстав недійсності такого правочину.

Колегія, з урахуванням вимог і доводів позовної заяви, дійшла висновку про невстановлення ознак недійсності (нікчемності) оспорюваного заповіту. Заявлений позов є безпідставним та недоведеним, тому рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова