Провадження № 2/760/6254/24
Справа № 760/3548/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 8 листопада 2024 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого - судді Зуєвич Л.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

13.02.2024 через систему «Електронний суд» до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом позивача, в якій ставиться питання про стягнення з відповідача:

- 66 364,00 грн - суми вартості ремонту автомобіля;

- 3 300,00 грн - витрат за експертизу вартості матеріального збитку;

- 16 852,00 грн - вартості оренди аналогічного автомобіля на час ремонту автомобіля позивача;

- 30 000,00 грн - моральної шкоди.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 15.02.2024.

Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК Украйни) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Остання відповідь на такі запити надійшла до суду 01.07.2024.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.02.2024 відповідний позов залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.06.2024 дану справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.08.2024 задоволено клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Доводи позову

В обґрунтування позову, зокрема, вказано, що 09.12.2023 о 23.20 позивач перебував за кермом власного автомобіля Volkswagen Passat д/н НОМЕР_3 та рухався по Повітрофлотському проспекту м. Києва.

Як стверджується у позові, за адресою АДРЕСА_3 позивач перебував в середній смузі і раптово дорогу йому перегородив ОСОБА_2 на автомобілі Audi Q7 синього кольору д/н НОМЕР_4 , створивши при цьому аварійно небезпечну ситуацію.

В позові зазначається, що даний автомобіль Audi Q7 належить ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_5 ).

Зі слів позивача, ОСОБА_2 підійшов до автомобіля позивача та почав грубо смикати за ручку водійських дверей, намагаючись відчинити їх, але це йому не вдалося.

Як вказує позивач, ОСОБА_2 почав ображати його нецензурними словами та погрожувати розбити бокове скло його автомобіля.

В подальшому, як стверджує позивач, ОСОБА_2 заявив, що у разі якщо він негайно не відчинить двері, то «приїдуть його хлопці та перевернуть автомобіль».

Позивач зауважує, що у відповідь на дії відповідача він увімкнув камеру мобільного телефону та почав знімати відео.

Як наголошується у позові, факт відеозйомки розлютив ОСОБА_2 та він знову пригрозив розбити скло автомобіля позивача, а потім раптово дуже сильно ногою вдарив по переднім лівим дверям автомобіля, спричинивши сильну вм`ятину, подряпини та сколи лакофарбового покриття.

При цьому, зауважується, що ще раз образивши позивача нецензурною лексикою, відповідач сів у згаданий автомобіль Audi Q7 д/н НОМЕР_4 та покинув місце події.

У позові звертається увага на те, що позивач залишився на місці та викликав патрульну поліцію, працівники якої прибули на місце та зафіксували дану подію, а після того позивач поїхав до Солом`янського управління поліції ГУ НП в м. Києві та написав заяву про вчинене правопорушення, у відповідь на яку отримав рішення про відмову в порушенні кримінальної справи.

Акцентується, що згідно висновку експертизи № 13/01-24 експерта ОСОБА_4 двері автомобіля Volkswagen Passat д/н НОМЕР_3 підлягають заміні, тому позивач вважає, що ОСОБА_2 повинен оплатити матеріали та роботи по ремонту його автомобіля.

Разом з тим, вказується, що окрім матеріальних збитків, відповідач своїми погрозами та образами нецензурною лексикою в адресу позивача завдав йому сильних моральних страждань, принизив його честь та гідність та через цю подію позивач пережив стрес та мав проблеми зі здоров`ям, а саме підвищення тиску, безсоння, тощо.

На думку позивача, відповідач має компенсувати йому емоційні та фізичні страждання, завдані його неадекватними діями.

Також, позивач вважає, що вартість оренди аналогічного автомобіля має компенсувати відповідач, оскільки його робота потребує постійного пересування на автомобілі по м. Київ та Київській області та на час ремонту свого автомобіля Volkswagen Passat д/н НОМЕР_3 він буде змушений орендувати аналогічний автомобіль.

Щодо правової позиції відповідача

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Як вбачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 728642 від 07.08.2024, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13.05.2015 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 93-94).

За змістом ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Суд направляв на відому останню відому адресу реєстрації відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду без вручення (а.с. 114-117).

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача про розгляд даної справи, 17.10.2024 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 111-112; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1686320/).

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим суду місцем реєстрації, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

В матеріалах справи міститься копія протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (або таке, що готується) від 10.12.2023 о 00 год 18 хв. від ОСОБА_1 (а.с. 35-36), наступного змісту: « 09.12.2023 р. близько 23:20 год я рухаючись на власному автомобілі марки Volkswagen моделі Passat В8, універсал сірого кольору, д.н.з НОМЕР_3 за адресою м. Київ, пр-т Повітрофлотський 1, у тверезому стані, після чого мене підрізав водій на автомобілі марки Audi моделі Q7, д.н.з. НОМЕР_4 , блакитного кольору. Після чого водій вищевказаного автомобіля вийшов з авто та почав виражатися нецензурною лексикою. В результаті чого вдарив ногою у двері (водійські) мого вищезазначеного автомобіля, спричинивши при цьому пошкодження автомобіля у вигляді вм`ятини. Погрожував перевернути авто потерпілого.»

Також, до матеріалів справи позивачем долучено копію відповіді Солом`янського ГУНП у м. Києві від 09.12.2023 (а.с. 32), наступного змісту:

«Повідомляємо, що Ваше звернення зареєстроване в ЖЕО № 51636 від 09.12.2023 року, в Солом`янському управлінні поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з приводу пошкодження Вашого автомобілю водієм автомобіля марки Audi Q7 д.н.з. НОМЕР_4 розглянуто.

У ході перевірки, керівником слідчого відділу Солом`янського управління поліції було вивчено матеріали даної події. Обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення не встановлено. Підстав для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань органом досудового розслідування не виявлено.

Після встановлення місця перебування водія автомобіля марки Audi Q7 д.н.з. НОМЕР_4 , його буде притягнуто до відповідальності за вчинення хуліганських дій.

Інформуємо Вас, що Ваша заява розглянута відповідно до ст. 15 Закону України "Про звернення громадян", результати розгляду звернення можуть бути оскаржені в порядку передбаченому ст. 17 цього ж Закону, скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням».

З матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля марки Audi Q7 д.н.з. НОМЕР_4 є ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; НОМЕР_6 ) /а.с. 41/.

В матеріалах справи міститься звіт про визначення матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від № 13/01-24 з додатками (а.с. 4-29), замовник оцінки - ОСОБА_1 , виконавець оцінки - ОСОБА_4 , підстави проведення оцінки - Договір № 13/01-24 від 10.12.2023, об`єкт оцінки - КТЗ Volkswagen Passat д/н НОМЕР_3 , мета оцінки - визначення вартості матеріального збитку, дата оцінки - 09.12.2023, дата складання звіту - 05.01.2024, з якого вбачається, що вартість матеріального збитку станом на дату ДТП 09.12.2023 становить - 37 325,71 грн; вартість відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження, становить - 57 796,79 грн (а.с. 16).

Зі змісту платіжної інструкції № 9327-6445-8548-8169 від 21.12.2023 (а.с. 31) вбачається, що ОСОБА_1 здійснив переказ 3 300,00 грн отримувачу ФОП ОСОБА_4 ; призначення платежу: сплата за експертизу авто Фольксваген Пассат 2018 року НОМЕР_7 .

Відповідно до наданої позивачем копії рахунку-фактури № 18 від 12.02.2024 вартість послуги оренди автомобіля згідно договору № 12/2 від 12.02.2024 становить 16 852,00 грн (а.с. 53).

Крім того, на підтвердження позовних вимоги до позовної заяви долучено копії: рахунку технічного обслуговування № 123053325 ФОП ОСОБА_6 (а.с. 30); довідки адресованої начальнику Солом`янського ГУНП у м. Києві полковнику поліції Ігорю Леусу (а.с. 33); додатку до доручення Національної поліції України (а.с. 34); пояснення ОСОБА_1 , від 10.12.2023 (а.с. 37); протоколу огляду місця події від 09.12.2023 (а.с. 38-39); фото-додатків (а.с. 42-48); свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_8 (а.с. 48-49); паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 (а.с. 50-52).

Також до матеріалів справи через систему «Електронний суд» долучено відеофайли, які судом оглянуто.

На одному відео відображено розмову двох осіб, вочевидь водія авто (позивача), якого на відео на видно, та чоловіка, який підійшовши до цього авто, в грубій формі сказав, що водій щойно створив аварійно небезпечну ситуацію, наказав відчинити вікно, а після того, як водій відмовив розвернувся та пішов. На відео удар по авто (обставина пошкодження авто) позивача саме цим чоловіком не відображено.

На іншому відео відображено місце, де відбулась подія, яке знімалось постфактум, учасників подій та самої події не відображено.

Матеріали справи не містять будь яких доказів з яких би вбачалось, що особа, відображена на відео та фото, що містяться в матеріалах справи, є саме ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

При цьому позов та заява позивача про заміну відповідача у справі також не містить будь яких пояснень яким чином позивач ідентифікував та визначив особу відповідача у справі.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23).

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Верховного Суду від 25.05.2020 у справі № 556/1321/16-ц викладений висновок про те, що за своїм змістом право на пред`явлення позову означає право на процес незалежно від його результату, право на діяльність суду щодо розгляду та вирішення вимоги про захист порушеного або оскаржуваного права або законного інтересу, тобто право на одержання рішення незалежно від його змісту і характеру. Таким чином, право на пред`явлення позову є процесуальною категорією, оскільки наявність цього права в зацікавленої особи зовсім не залежить від наявності в неї того суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, які підлягають захисту. Наявність у особи права на пред`явлення позову не завжди означає наявність у неї права на задоволення позову, оскільки суд може встановити, що вимоги не засновані на законі, і відмовити у їх задоволенні.

Як зазначено у постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 564/2227/17 (провадження № 61-39960сво18), порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку порушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Водночас, слід зауважити, що належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2024 у справі № 924/564/22).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 685/547/23).

Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.05.2023 у справі № 352/371/21, провадження 61-8494св22).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Великою Палатою Верховного Суду у п. 138 постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), зокрема, вказано, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.

Неналежними сторонами є особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку (див. постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 564/2227/17 (провадження № 61-39960сво18).

Згідно з ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом ст. 1166 ЦК України підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Водночас, суд звертає увагу на те, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п. 4 та 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої палати Верховного Суду від 11.10.2023 № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що є предметом розгляду, належними та допустимим доказами не доведено, що саме ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заподіяв позивачу майнову шкоду.

При цьому, інші позовні вимоги є похідними від вимоги про стягнення майнової шкоди (вартості ремонту авто), а тому у їх задоволенні також слід відмовити.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому у позові слід відмовити у повному обсязі.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, зазначав, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19).

Щодо судового збору

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат вирішення спору (відмову у позові), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судовий збір, сплачений за подання позову, покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич