УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 538/1754/22

провадження № 61-12890ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2024 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений 07 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, загальною площею 0,1734 га на 20 років, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0539, скасувавши запис про інше речове право (в державному реєстрі речових прав) № 38656426 - право оренди земельної ділянки.

В обґрунтування вимог позову зазначено, що 02 серпня 2021 року набув право власності на спірну земельну ділянку, яка фактично згідно із договором оренди землі, укладеним 07 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебуває у розпорядженні останньої.

Позивач вважав цей договір фіктивним, наголошуючи, що спірна земельна ділянка із 2016 року перебуває у його фактичному користуванні. 17 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_3 укладено типовий договір оренди землі на строк 49 років зі сплатою оренди в розмірі 400,00 грн на рік, про що ОСОБА_3 також складено розписку, якою підтверджено отримання 12 000,00 грн орендної плати за домовленістю із орендарем ОСОБА_1 .

На момент укладення такого договору право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку не було зареєстровано, а тому і реєстрація речового права оренди землі за таким договором не була здійснена у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

29 січня 2020 року позивачу стало відомо про укладення ОСОБА_3 договору оренди земельної ділянки з іншою особою та його намір продати землю. У зв`язку з чим, він був вимушений звернутися до суду та рішенням у справі № 538/2073/20 стягнуто з ОСОБА_3 на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 14 549,00 грн.

У межах примусового виконання такого рішення між сторонами укладено мирову угоду, затверджену судом 02 серпня 2021 року, за якою визнано за ним, позивачем, право власності на земельну ділянку площею 0,1734 га для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, Миргородський (Лохвицький) район, Полтавська область, кадастровий номер :01:001:0539, в рахунок боргу ОСОБА_3 в сумі 15 390,40 грн по виконавчому провадженню № НОМЕР_1.

Вважав, що дії ОСОБА_3 , як власника земельної ділянки, суперечили його попередній поведінці, а укладений ним із ОСОБА_2 договір оренди землі порушує права та інтереси позивача, які просить захистити згідно заявлених вимог позову.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2023 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 07 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, загальною площею 0,1734 га на 20 років, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0539 та скасовано запис про інше речове право (в державному реєстрі речових прав) № 38656426 - право оренди земельної ділянки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений останнім судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність недобросовісності дій ОСОБА_3 , як власника земельної ділянки, а також порушення прав та інтересів позивача, як землекористувача.

Постановою Полтавського апеляційного суду від18 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 13 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що спірний договір укладено з дефектом волі та без наміру досягнення результатів, ним обумовлених, оскільки доказів на підтвердження викладеного позивачем не надано та не спростовано презумпцію правомірності правочину.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2024 року. Безпосередньо у касаційній скарзі зазначив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору.

У визначений строк заявником усунуто недоліки касаційної скарги.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано, що ОСОБА_2 жодного дня з моменту укладення спірного договору оренди не використовувала земельну ділянку за призначенням. Крім того, не взято до уваги символічність орендної плати, що додатково вказує на фіктивність правочину та відсутність фактичної передачі земельної ділянки.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено типовий договір оренди землі, за яким орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у межах села Вирішальне (пункт 1 договору).

Предметом договору оренди є земельна ділянка загальною площею 0,1734 га (пункт 2 договору); відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не зазначені (пункт 5 договору).

Строк дії договору оренди визначено у 49 років (пункт 8 договору). Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та у розмірі 400,00 грн на рік.

07 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі, за яким орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:001:0539, яка розташована у селі Вирішальне (пункт 1 договору).

В оренду передана земельна ділянка загальною площею 0,1734 га (пункт 2 договору); нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 10 552,00 грн (пункт 5 договору); договір укладено на 20 років (пункт 8 договору); орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та в розмірі 100,00 грн на рік (пункт 11 договору).

Згідно із пунктом 39 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

15 жовтня 2020 року право оренди зареєстровано за ОСОБА_2 .

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 26 квітня 2021 року у справі № 538/2073/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно утримувані грошові кошти з врахуванням інфляції в сумі 14 549,60 грн. В частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 02 серпня 2021 року у справі № 538/2073/20 затверджено мирову угоду, укладену 21 липня 2021 року, в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, відкритого державним виконавцем Лохвицького ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) про примусове виконання виконавчого листа у справі № 2/538/33/21 від 06 липня 2021 року, виданого Лохвицьким районним судом Полтавської області.

Сторони домовились про таке: 1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1734 га для ведення особистого селянського господарства, місце розташування - АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0539, в рахунок боргу ОСОБА_3 в сумі 15 390,40 грн по виконавчому провадженню № НОМЕР_1, відкритому 09 липня 2021 року на підставі виконавчого листа № 2/538/33/21, виданого 06 липня 2021 року Лохвицьким районним судом. 2. Закрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 15 листопада 2021 року (справа № 538/1044/21), яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яку згідно з договором оренди землі від 07 жовтня 2020 року, орендує позивач ОСОБА_2 , шляхом її звільнення (проведення демонтажу силосної ями) із земельної ділянки, що розташована на території с. Вирішальне, Лохвицького району, Полтавської області, загальною площею 0,1734 га, кадастровий номер :01:001:0539.

Зобов`язано ОСОБА_1 привести земельну ділянку, що розташована на території с. Вирішальне, Лохвицького району, Полтавської області, загальною площею 0,1734 га, кадастровий номер :01:001:0539, у стан придатний для її цільового використання, яку згідно договору оренди землі від 07 жовтня 2020 року, орендує позивач ОСОБА_2

28 жовтня 2022 року право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За вимогами частини другої статті 792 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким законом є Закон України «Про оренду землі» №161-XIV.

Згідно зі статтею 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону №161-XIV істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 сформовано висновок, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, сформувала висновок, що метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Разом з тим, реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони оскаржуваного договору виконували досягнуті між ними домовленості, зафіксовані в ньому, зокрема ОСОБА_2 зареєструвала речове право та сплачувала орендну плату у розмірі, погодженому з орендодавцем. Водночас, відсутність фактичної можливості у орендаря ОСОБА_2 використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, зумовлена протиправними діями ОСОБА_1 , що встановлено судовим рішенням у справі № 538/1044/21 та за правилами частини 4 статті 82 ЦПК України не потребує доказування у цій справі.

Крім того, зазначивши, що орендодавець та орендар врегулювали у спірній угоді свої відносини на власний розсуд, як це передбачено статтею 6 ЦК України, виклавши істотні умови щодо строку договору оренди, визначення порядку і умов передачі земельної ділянки в оренду та розміру орендної плати, апеляційний суд дійшов правильних висновків про відсутність підстав вважати, що такий договір укладено з дефектом волі та без наміру досягнення результатів, ним обумовлених, колегія суддів не вбачає, оскільки доказів на підтвердження викладеного позивачем не надано та не спростовано презумпцію правомірності правочину.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанцій не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц та у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 є безпідставними з огляду на таке.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків судів касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставним.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору оренди недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2024 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник