ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/1646/21 Номер провадження 22-ц/814/1902/24Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

суддів: Абрамова П.С., Панченка О.О.

за участю секретаря: Сальної Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди.

Позов мотивовано тим, що 19 вересня 2017 року близько 09-00 години в місті Харкові на пішохідному переході в районі станції «Лосево» метро ХТЗ водій ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем «Daewoo Matiz» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_1 . Згідно висновку судово медичної експертизи від 20.10.2017 року №1120-А/17 ОСОБА_1 було спричинено тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості по критерію тривалості розладу здоров`я, у межах кримінального провадження ОСОБА_1 визнано потерпілою.

Висновком МСЕК від 11.05.2018 року ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності до 01 червня 2019 року, протипоказана важка фізична робота, тривале перебування на ногах, на сонці, психо емоційні перенавантаження.

20.06.2019 року було проведено повторний огляд та інвалідність 3 групи було встановлено безстроково, визначені аналогічні протипоказання з попереднім оглядом МСЕК.

Позивач вказує, через травму яку вона отримала внаслідок ДТП вона, потребує вдвічі більше часу щоб дістатися до місця роботи, за станом здоров`я їй важко працювати на повне навантаження, отримані травми не дозволяють виконувати професійні обов`язки концертмейстера в повному обсязі, травми голови призвели до втрати концентрації, підвищеного страху, до необхідності частого відпочинку, потребує тривалої реабілітації. Зазначила, що з моменту ДТП минуло більше чотирьох років, а здоров`я позивача досі не відновилось. Працювати як раніше позивач вже не в змозі, а для реабілітації та подальшого лікування потрібні кошти. Вона змушена постійно користуватися інвалідною тростю для пересування, що також завдає моральних страждань.

Посилалась на те, що згідно висновку комісійної судово медичної експертизи ХОБСМЕ №08-393/18 від 07.06.2019 року їй було встановлено постійну втрату загальної працездатності, яка складає 25 %. Розрахунок розміру втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, позивач визначила наступним чином: 3200 грн. (мінімальна заробітна плата у 2017 році) *5 х 25 % (відсоток постійної втрати загальної працездатності потерпілої) = 4000 грн. щомісячно.

Уточнивши позов просила суд стягнути з відповідача на її користь заробіток (дохід), втрачений внаслідок стійкої втрати працездатності, завданої злочином, у розмірі 4000 грн., щомісячно, починаючи з 10.12.2019 року та довічно, а також моральну шкоду у розмірі 90647,59 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2024 року позовов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП задоволено частково.

Стягнуту з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , заробіток (дохід), втрачений внаслідок стійкої втрати працездатності, завданої злочином, у розмірі 4000 грн., щомісячно, довічно, починаючи з 10.12.2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , моральну шкоду у розмірі 20000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що винними діями відповідача позивачу завдані ушкодження здоров`я, які завдали втрату загальної працездатності на 25 %, тому вимоги позивача про стягнення заробітку (доходу), втраченого внаслідок стійкої втрати працездатності, завданої злочином є обгрунтованими. Крім того, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 грн моральної шкоди.

З вказаним судовим рішенням не погодилася ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення всіх обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в основу оскаржуваного рішення поклав висновок судово-медичної експертизи № 08-398/18 з матеріалів кримінального провадження, який у справі відсутній та судом не досліджувався.

Вказкує, що в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 906/1318/19 зроблено висновок, що питання відшкодування заробітку втраченого внаслідок каліцтва вирішується виходячи з втрати ступеня професійної працездатності з особи яка завдала таку шкоду, яка у даній справі не встановлювалася.

Зазначає, що належним та допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності для застосування ст. 1195 ЦК Україниє відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати професійної працездатності.

Ступінь втрати професійної працездатності позивача як на час ДТП так і внаслідок дій відповідача при вчиненні пригоди не встановлювався.

Відзив до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19 вересня 2017 року ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Московському в м. Харків, не зменшила швидкості та не зупинила транспортного засобу перед пішохідним переходом, на якому здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_1 , чим грубо порушила вимоги пунктів 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху.

Унаслідок дорожньо-транспортної події, як установлено висновком судово-медичної експертизи від 20 жовтня 2017 року № 1120-А/17, ОСОБА_1 спричинено тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Із вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.02.2020 року справа №644/7193/17 вбачається, що 11.05.2018 року висновком МСЕК ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності до 01.06.2019 року. Після повторного огляду ОСОБА_1 3 групу інвалідності було встановлено безстроково у зв`язку з чим протипоказана важка фізична робота, тривале перебування на ногах, на сонці, психо- емоційні перевантаження, встановлений «Д» нагляд у травматолога, невропатолога, стаціонарне лікування в травматологічному відділенні 2 рази на рік, санітарне-курортне лікування.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2020 року справа №644/7193/17 ОСОБА_2 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень в дохід Державиз позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Цивільний позов потерпілої про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» - задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» на користь потерпілої матеріальну шкоду, пов`язану з лікуванням у розмірі 41062 грн. 58 коп., шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 43102 грн. 42 коп., шкоду, пов`язану з стійкою втратою працездатності станом на 09.12.2019 року у розмірі 98413 грн. 43 коп., моральну шкоду завдану дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 9128 грн. 92 коп., а всього 191707 ( сто дев`яносто одна тисяча сімсот сім) грн. 35 коп.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 90647 грн. 59 коп. та заробіток (дохід), втрачений внаслідок стійкої втрати працездатності, завданої злочином, у розмірі 5216 грн. 25 коп., щомісячно, починаючи з 10.12.2019 року до зміни обставин, що тягнуть перерахунок виплат.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року справа №644/7193/17 вирок Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 24.02.2020 стосовно ОСОБА_2 в частині задоволення відшкодування моральної шкоди залишено без змін, а цей же вирок щодо вирішення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкодискасовано та призначити в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції. На підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, а провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2021 року справа №644/7193/17 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2020 року скасовано. Ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_2 скасовано, крім рішення про призначення в суді першої інстанції нового розгляду у порядку цивільного судочинства щодо відшкодування матеріальної шкоди. На підставі ст. 49 КК звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286КК, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неїзакрито. Цивільний позов потерпілої про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що винними діями відповідача позивачу завдані ушкодження здоров`я, які завдали втрату загальної працездатності на 25 %, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача втраченого заробітку виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 4000 грн. щомісяця, довічно, починаючи з 10.12.2019 року.

Враховуючи, що внаслідок порушення відповідачем вимог Правил дорожнього руху України ОСОБА_1 були завдані тілесні ушкодження, остання зазнала моральних страждань, комсенсацію за які суд визначив у розмірі 20000 грн., взявши до уваги що завдані тілесні ушкодження спричинили біль, негативні емоції та змінили звичний спосіб життя позивача, якій внаслідок ДТП встановлено 3 група інвалідності.

Колегія суддів повністю погодитися з таким висновком суду не може, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 1195, частини першої статті 1197 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Тобто, розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов`язково визначається з урахуванням ступеня втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

З аналізу пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення медико-соціальною експертною комісією тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатності особи до виконання трудової діяльності.

Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.

Чинне законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці медико-соціальна експертна комісія під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.

Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах.

На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню за рахунок винної особи.

Належним і допустимим доказом, що підтверджує ступінь втрати професійної або загальної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок МСЕК або висновок судово-медичної експертизи з визначення ступеня втрати працездатності потерпілого.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 2119/2-404/2011, від 12.08.2022 року у справі № 234/12481/17.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З вказаних норм вбачається, що для застосування статей 1195 та 1197 ЦК України необхідно встановити ступінь втрати професійної працездатності. Належним та допустимив доказом якої буде відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати професійної працездатності.

В свою чергу, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції належної уваги не звернув, що висновок судово-медичної експертизи № 08-398/18, від 07.06.2019 року було надано Харківським обласним бюро судово-медичних експертих в рамках кримінального провадження, яким встановлено 25% постійної втрати загальної працездатності. При цьому матеріали справи не містять вказаного висновку, які і не містять відповідного висновку МСЕК (Медико-соціальної експертної комісії) або висновок судово-медичної експертизи про ступінь втрати професійної працездатності.

Із вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.02.2020 року справа №644/7193/17 вбачається, що 11.05.2018 року висновком МСЕК ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності до 01.06.2019 року. Після повторного огляду ОСОБА_1 3 групу інвалідності було встановлено безстроково у зв`язку з чим протипоказана важка фізична робота, тривале перебування на ногах, на сонці, психо- емоційні перевантаження, встановлений «Д» нагляд у травматолога, невропатолога, стаціонарне лікування в травматологічному відділенні 2 рази на рік, санітарне-курортне лікування. Вказаним висновком ОСОБА_1 не протипоказано здійснювати обов`язки викладача. Крім того, інваліди III групи не відносяться до категорії непрацездатних категорій осіб.

У кримінальній справі N?644/7193/17 відповідно до Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, було встановлено ступінь втрати загальної працездатності потерпілої, що є достатнім для кваліфікації дій обвинуваченого за відповідною статтею КК України. Разом з цим, ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 , внаслідок дій ОСОБА_2 , не встановлювався.

Доказів які б свідчили про ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 внаслідок кримінального випадку, матеріали справи не містять.

Доводи позивача, що внаслідок отриманих травм вона втратила можливість належним чином виконувати покладені на неї обов`язки викладача, спростовуються матеріалами справи.

З довідки Харківського гуманітарно-педагогічної академії вбачається, що після ушкодження здоров`я, після лікування, позивач продовжила працювати на попередній посаді, навчальне навантаження ОСОБА_1 , у порівнянні з попередніми роками не зменшилося. Обставин які б вказували, що позивач в наслідок отриманих травм втратила можливість працювати та отримує менший дохід, відсутні.

Оскільки, позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів ступеня втрати професійної працездатності, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача втраченого заробітку.

Так як, позивач не надала належних і допустимих доказів, що підтверджують ступінь втрати професійної працездатності, в задоволенні вимог про стягнення заробітку, втраченого внаслідок стійкої втрати працездатності, слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, так як в наслідок дій ОСОБА_2 позивач отримала тілесні ушкодження, вина відповідача встановлена Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2021 року (справа No644/7193/17).

Розмір моральної шкоди, судом першої інстанції обгрунтовано визначено виходячи з обсягу завданих тілесних ушкоджень здоров`я, які спричинили біль, негативні емоції та змінили звичайний спосіб життя ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заробітку, втраченого внаслідок стійкої втрати працездатності, завданої злочином, в іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 382-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заробітку, втраченого внаслідок стійкої втрати працездатності, завданої злочином.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27.06.2024.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді П.С. Абрамов

О.О. Панченко