Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3898/23 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л.А.
Категорія 31 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/3898/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. в м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 через адвоката Юревича Ігоря Вікторовича звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив: визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Івчуком С.С., який укладений 09 грудня 2021 року між ним та ОСОБА_2 ; скасувати рішення приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Івчука С.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 грудня 2021 року (номер запису про право власності 45565625).

Позов обґрунтований тим, що з 05 березня 2019 року ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 березня 2022 року шлюб розірваний. За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали дві квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Сторони дійшли згоди поділити спільне сумісне майно шляхом укладення договорів дарування, а саме, кожен із них мав подарувати один одному по 1/2 частини квартири. Так, 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений у нотаріальному порядку. Після укладення вказаного договору ОСОБА_2 відмовилася виконувати свою частину домовленості щодо укладення договору дарування 1/2 частини квартира АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , пославшись на незадовільний стан здоров`я. Вважає, що укладення 09 грудня 2021 року договору дарування відбулося в силу обману, а тому такий договір слід визнати недійсним у судовому порядку та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки сторони домовилися поділити спільне сумісне майно шляхом укладення договорів дарування та попередньо погодили, що 09 грудня 2021 року вони укладуть зазначені договори. Він свою частину домовленостей виконав та подарував частину квартири, але відповідач відмовилася виконувати свою частину домовленостей через незадовільний стан здоров`я. У подальшому при свідках ОСОБА_2 обіцяла, що укладе договір дарування, але потім у категоричній формі відмовилася це робити. Наполягає на тому, що укладення договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 відбулося в силу обману, а тому цей договір порушує його законні права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Бовсунівський О.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. При цьому посилається на те, що зміст апеляційної скарги позивача фактично дублює зміст позовної заяви. Доводи позивача зводяться до його власних пояснень. Судом не встановлено наявності будь-яких усних чи письмових домовленостей та зобов`язань про те, що відповідач бажала подарувати позивачу частину квартири. Будь-яких доказів про обман щодо правової природи правочину чи прав та обов`язків сторін за договором позивач не надав.

За договором дарування від 09 березня 2023 року ОСОБА_2 подарувала квартиру АДРЕСА_1 , - ОСОБА_3 . Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у порядку ст.365 ЦПК України ОСОБА_3 залучена до участі у справі, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.151).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Так, судова повістка, направлена позивачу ОСОБА_1 , повернута Укрпоштою з грифом: «адресат відсутній за вказаною адресою», відмітка пошти про відсутність позивача 10 травня 2024 року (а.с.183-184). Відповідно до положень частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Додатково судова повістка направлена позивачу на його електронну пошту 06 червня 2024 року, враховуючи, що останній зазначив свою електронну пошту в апеляційній скарзі (а.с.190).

Судова повістка, направлена відповідачу ОСОБА_5 повернута Укрпоштою з грифом: «адресат відсутній за вказаною адресою», відмітка пошти про відсутність відповідача 16 травня 2024 року (а.с.187-188). Як вже зазначалося вище, за положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Представнику ОСОБА_5 адвокату Бовсунівському О.В. судова повістка доставлена до електронного кабінету 28 квітня 2024 року (а.с.179). Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Судова повістка третій особі ОСОБА_3 вручена 03 травня 2024 року (а.с.186).

Учасники справи про причину неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не спрямовували. За таких обставин, відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 березня 2022 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який був укладений 05 березня 2019 року, розірваний (а.с.14). Отже, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2019 року по 2022 рік.

За договором купівлі-продажу від 26 липня 2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (продавці) продали та передали у власність ОСОБА_2 (покупець), яка прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.18-21).

Також за договором купівлі-продажу від 28 жовтня 2020 року ОСОБА_8 (продавець) зобов`язалася передати у власність (покупців), а покупці подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язалися прийняти у рівних частках кожен і оплатити квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15-17).

Отже, обидві квартири були набуті за час шлюбу.

Проте, 09 грудня 2021 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана) укладений договір дарування частки квартири, за умовами якого позивач подарував, а відповідач прийняла в дарунок належну позивачу частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.22-23). Договір посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Івчуком С.С. та зареєстрований в реєстрі за №5917.

Із змісту вказаного вище договору дарування частки квартири вбачається, що у його п.4 прописано наступне застереження: укладення цього договору не пов`язане із виконанням ОСОБА_2 будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь ОСОБА_1 зараз або в майбутньому.

Окрім того, у п.7 договору дарування частки квартири сторони підтвердили, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, таким чином він не несе характеру фіктивного або удаваного та не є зловмисним.

Договір дарування частки квартири підписаний сторонами після його причитання ними у присутності приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Івчука С.С.

Згідно зі ст.ст.16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини першої ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року в справі №760/21633/15 виснувано, що тлумачення норм ст.230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року в справі №753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року в справі № 522/24005/17.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року в справі №757/62043/18-ц містить правовий висновок за яким тлумачення ст.234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14, від 25 квітня 2018 року в справі №921/757/16-г/7, від 31 березня 2021 року в справі № 201/2832/19.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування частки кватири від 09 грудня 2021 року недійсним, ОСОБА_1 посилається на існування між ним та ОСОБА_5 домовленості про поділ спільного сумісного майна шляхом укладення договорів дарування один одному своєї частки в квартирах, які набуті ними за період перебування в шлюбі. Позивач виконав свою частину домовленості, а відповідач ввела його в обману, чим порушила його права.

Відповідно до частини першої ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Із договору дарування від 09 грудня 2021 року слідує, що ОСОБА_1 використовуючи своє право власника, розпорядився належною йому на праві власності часткою квартири шляхом передачі її в дар своїй дружині. Такі дії позивача, як власника нерухомого майна, не суперечить закону та не викликають сумнівів у його волевиявленні при укладенні договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір дарування від 09 грудня 2021 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та його укладення не є порушенням частин першої та третьої ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до положень ст.234 ЦК України. ОСОБА_1 не надав доказів у підтвердження наявності будь-яких усних чи письмових домовленостей та зобов`язань ОСОБА_2 подарувати йому частину квартири АДРЕСА_2 , а також доказів про обман щодо правової природи правочину чи прав та обов`язків сторін договору. Суд першої інстанції правильно встановив, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів, що обман мав місце і укладення ним договору дарування відбулося під впливом помилки у зв`язку з обманом зі сторони відповідача.

Решта доводів апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції. При оцінці доказів та встановлені обставин норми матеріального і процесуального права не порушені.

Оскільки суд першої інстанції законно відмовив у визнанні недійсним договору дарування частки квартири з підстав, які зазначені у позові, то за таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні похідної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та з огляду на викладене вище додаткового правового обґрунтування не потребують.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: