КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2577/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 червня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Петренко Н.О. в м. Київ 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «УКО-капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укоінвестбуд» в особі арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Сосновий квартал», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олевська-11» про визнання права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просив визнати за ним право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 23 квітня 2012 року ним було укладено з ТОВ «ФК «УКО-капітал» договір № 1504/V-У про участь у Фонді фінансування будівництва щодо інвестування будівництва однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 з розрахунку орієнтовної загальної вартості об`єкта інвестування 191352 грн. Відповідно до п. 3.2, 3.3 договору відповідач ТОВ «ФК «УКО-капітал» є довірчим управителем коштів, внесених позивачем. Після повного інвестування об`єкта мають бути передані майнові права на об`єкт інвестування за договором про уступку майнових прав для подальшого отримання його у власність від забудовника ТОВ «Укоінвестбуд». Він як інвестор в повному обсязі виконав свої зобов`язання по договору, в зв`язку з чим відповідно до договору про відступлення майнових прав від 19 вересня 2014 року № 1504/V-У набув майнових прав на квартиру з наступними технічними характеристиками: АДРЕСА_2 , будинок введений в експлуатацію у 2013 році. Проте, всупереч п. 6.5 договору від 23 квітня 2012 року, ТОВ «Укоінвестбуд» не здійснив оформлення права власності на проінвестований ним об`єкт будівництва, в зв`язку з чим ОСОБА_1 був позбавлений можливості отримати документи для подальшої державної реєстрації права власності на об`єкт інвестування, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_2 , нумерація якої після введення будинку в експлуатацію була змінена на № НОМЕР_1 , а нумерація будинку була змінена на № 11.

Оформлення права власності довірителя на житлові приміщення (житло) здійснюється забудовником своїми силами та за свій рахунок згідно з п. 6.5 договору від 23 квітня 2012 року.

ОСОБА_1 з наявними документами звернувся до Центру надання адміністративних послуг Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, однак йому було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , оскільки неможливо встановити, який номер об`єкта підлягає державній реєстрації, не надано договори, на підставі яких встановлюється послідовність переходу майнових прав на такий об`єкт від замовника будівництва до інших осіб та в подальшому до набувача права власності на зазначений будівництвом об`єкт, не надано акт прийому-передачі об`єкта нерухомого майна.

Вказував, що поштову адресу чітко вказано в технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1 , крім цього, ОСББ «Олевська-11» зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 . Таким чином, адреса квартири, про визнання права власності на яку звернувся позивач, підтверджується вказаними вище документами.

Наголошував, що ним як інвестором повністю виконано істотні умови договору інвестування, і за вищезазначених обставин підтверджується наявність існування між сторонами першим інвестором та відповідачем інвестиційної угоди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд неправильно застосував ст. 331 ЦК України, зазначивши, що закон не передбачає можливості виникнення права власності за рішенням суду, однак такий висновок не узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ щодо застосування ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та унеможливлює захист невизнаних та оспорюваних прав.

Вказував, що в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції концепція майна має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Відповідно до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, в тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права».

Відповідно до п. 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ вказав, що прав власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція викладена ЄСПЛ в справі «Стреч проти Сполученого королівства», а в іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» в рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно та майнові права.

Вказував, що визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду, і що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року в справі № 680/214/16, від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, в яких зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає.

Зазначив, що способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Вказував, що практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, підтримується Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року в справі № 761/32696/13-ц, від 03 квітня 2019 року в справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року в справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року в справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року в справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорюваних чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Віндикація у вказаній ситуації не буде належним способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, оскільки за змістом ст. 387, 388 ЦК України позов про витребування майна пред`являється власником до володільця спірного майна, і така ж правова позиція підтримується Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц.

Зазначив, що в оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку про недоведеність того, що квартира, в яку інвестував кошти позивач, та на яку просить визнати право, є тотожними. Посилався на встановлений ЦПК України принцип змагальності, який не створює для суду обов`язок вважати доведеною чи недоведеною обставину, на підтвердження яких сторони надали чи не надали відповідні докази, і про наявність чи відсутність обставин суд має робити висновок, реалізуючи стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певних обставин справи видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

Вказував, що в даній справі ніхто не спростовував тверджень позивача про те, що нумерацію квартири було змінено відповідачем з «20а» на «20», документи про зміну нумерації позивач надати не може, оскільки вони в нього відсутні. Квартири АДРЕСА_4 а в результаті проведеної забудовником зміни нумерації квартир в будинку взагалі немає, що сталося через зміну кількість квартир на поверсі. Це рішення забудовник з позивачем не узгоджував і документів про зміну нумерації квартири позивачу не надавав. Якщо слідувати логіці суду, виходить, що позивач сплачував вартість квартири, яка в будинку відсутня, однак це не відповідає дійсності. Позивач отримав від забудовника квартиру АДРЕСА_4 замість квартири АДРЕСА_4 , багато років користується та добросовісно сплачує комунальні послуги за неї, ніхто не оспорює його право володіння квартирою, будь-які суперечки щодо нумерації квартир серед мешканців будинку відсутні.

Зазначив, що оскільки не може мати доказів проведеної забудовником зміни нумерації, суд мав врахувати це, та, з огляду на відсутність в справі протилежних доводів, зробити висновок про наявність обставин, на які посилається позивач, як про найбільш вірогідні.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

21 червня 2024 року до суду надійшли пояснення по справі від арбітражного керуючого Реверука П.К., згідно яких, постановою Господарського суду м. Києва від 18 травня 2017 року в справі № 910/14130/16 ТОВ «Укоінвестбуд» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Реверука П.К. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30 березня 2023 року у справі № 910/14130/16 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ «Укоінвестбуд» станом на 30 березня 2023 року. Ліквідовано банкрута - ТОВ «Укоінвестбуд» як юридичну особу в зв`язку з банкрутством. Закрито провадження в справі. 11 квітня 2023 року до ЄДРПОУ внесений запис про припинення юридичної особи ТОВ «Укоінвестбуд» в зв`язку з визнанням її банкрутом. Під час провадження в справі 910/14130/16 про банкрутство документація та матеріальні цінності боржника арбітражному керуючому не передавались.

До пояснень надано копію ухвали Господарського суду м. Києва від 30 березня 2023 року у справі № 910/14130/16 та копію витягу з ЄДРПОУ щодо ТОВ «Укоінвестбуд».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «УКО-Капітал» уклали договір № 1504/V-У про участь у Фонді фінансування будівництва, за умовами якого довіритель зобов`язується передати управителю в управління грошові кошти з метою отримання довірителем у власність житла (об`єкта інвестування), а управитель зобов`язується прийняти кошти на рахунок ФФБ у довірчу власність та здійснювати від свого імені та за плату управління цими коштами в порядку та на умовах, передбачених Правилами Фонду фінансування будівництва та цим договором. Пунктом 1.9 договору визначено, що об`єктом будівництва є житловий будинок з комплексом соціально-побутового обслуговування в кварталі АДРЕСА_5 ), об`єкт інвестування - квартира, поверх 3, кількість кімнат 1, номер об`єкта інвестування 20 «А» (а. с. 26 - 35).

Згідно п. 4.5, 4.6 договору після внесення довірителем коштів до ФФБ, управитель закріплює за довірителем відповідну кількість вимірних одиниць об`єкта інвестування з урахуванням поточної ціни одиниці об`єкта інвестування, що відображається у свідоцтві про участь у ФФБ. Довіритель може отримати у власність закріплений за ним об`єкт інвестування після введення об`єкта будівництва в експлуатацію на умовах, визначених правилами ФФБ та цим договором.

Згідно п. 6.4 договору, після здійснення довірителем остаточних розрахунків за даними БТІ на умовах Правил ФФБ та отримання від управителя довідки про підтвердження права довірителя на отримання у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування, довіритель надає цю довідку забудовнику та підписує акт прийому-передачі об`єкта інвестування для подальшого оформлення правовстановлюючих документів.

Згідно п. 6.5 договору оформлення права власності довірителя на житлові приміщення (житло) здійснюється забудовником своїми силами та за свій рахунок.

Згідно п. 7.3 договору якщо довіритель виконав усі зобов`язання перед управителем, та після введення об`єкта будівництва в експлуатацію підписав акт прийому-передачі закріпленого за ним об`єкта інвестування, умови цього договору про участь у ФФБ вважаються виконаними та управління майном припиняється.

Згідно п. 8.1 договору у разі невиконання довірителем умов цього договору, довіритель втрачає право на закріплений за ним об`єкт інвестування та управитель має право відкріпити від довірителя закріплений за ним об`єкт інвестування та закріплені за довірителем вимірні одиниці об`єкта інвестування, зокрема, у випадку, у разі, якщо довіритель виконав усі зобов`язання перед управителем, але протягом двох місяців після введення об`єкта будівництва в експлуатацію без поважних причин не підписує акт прийому-передачі закріпленого за ним об`єкту інвестування.

11 січня 2013 року ТОВ «Фінансова компанія «УКО-Капітал» видано ОСОБА_1 свідоцтво № 1504/V-У від 11 січня 2013 року про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» ТОВ «Фінансова компанія «УКО-Капітал», яким визначено характеристики об`єкта інвестування, що закріплений за довірителем згідно з договором № 1504/V-У від 23 квітня 2012 року, а саме: об`єкт будівництва - житловий будинок з комплексом соціально-побутового обслуговування в кварталі АДРЕСА_5 ), об`єкт інвестування - квартира, поверх 3, кількість кімнат 1, номер об`єкта інвестування 20 «А», попередньо визначена загальна кількість вимірних одиниць об`єкта інвестування 23,45 кв.м., кількість закріплених за довірителем одиниць інвестування 22 кв.м., сума коштів, що передана довірителем у управління управителю 179 535 грн., запланована дата введення об`єкта будівництва в експлуатацію 31 березня 2013 року (а. с. 15).

На а. с. 12 знаходиться копія сертифікату серії КВ № 8 від 31 липня 2013 року, яким ДАБК у м. Києві засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта: житлові будинки з комплексом соціально-побутового обслуговування в кварталі АДРЕСА_5 (перша та друга черги будівництва) проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації.

Листом Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 вересня 2013 року на адресу директора ТОВ «Сосновий квартал» за результатами розгляду його звернення по питанню присвоєння поштової адреси житловим будинкам по АДРЕСА_3 повідомлено, що враховуючи наявну поштову нумерацію, для проведення технічної інвентаризації об`єкта Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, а також введення об`єкта в експлуатацію, може бути використана наступна поштова адреса: 32-поверховий житловий будинок - АДРЕСА_6 , 16-поверховий житловий будинок - АДРЕСА_3 (а. с. 13).

19 вересня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія «УКО-Капітал» видано довідку на ім`я ОСОБА_1 про те, що він має право на отримання у власність закріплений за ним об`єкт інвестування з такими характеристиками: об`єкт будівництва, де розташований об`єкт інвестування: житлові будинки з комплексом соціально-побутового обслуговування, розташовані в кварталі АДРЕСА_5 ), об`єкт інвестування - квартира, номер об`єкта інвестування - 20 «а», попередньо визначена загальна кількість вимірних одиниць об`єкта інвестування 23,45 кв.м. (а. с. 14).

19 вересня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія «УКО-Капітал» та ОСОБА_1 уклали договір № 1504/V-У відступлення майнових прав, за умовами якого управитель передає, а довіритель набуває майнових прав на об`єкт інвестування, зазначений у п. 1.9 договору про участь у ФФБ. Датою набуття довірителем майнових прав на об`єкт інвестування є день підписання цього договору.

03 жовтня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) прийнято рішення № 65013920 про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень за заявою ОСОБА_1 для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , з підстав, передбачених ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 18, 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Рішення про відмову мотивоване тим, що разом з заявою подано договір про участь у фонді фінансування будівництва № 1504-V-У від 23 квітня 2012 року та довідку № 1504-V-У від 19 квітня 2014 року, відповідно до яких об`єктом інвестування зазначена квартира АДРЕСА_4 , отже, за результатами розгляду заяви та поданих документів неможливо встановити, який номер об`єкта підлягає державній реєстрації. Крім того, не подано акт прийому-передачі об`єкта нерухомого майна/квартири (а. с. 10).

Також позивачем надано копію технічного паспорту квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 23,5 кв.м., житлова площа 9,8 кв.м., замовник ОСОБА_1 , паспорт виготовлено станом на 30 серпня 2022 року (а. с. 20 - 25).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).

Згідно ст. 14 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» фізична або юридична особа, або спільний інвестор фонду операцій з нерухомістю стає довірителем фонду фінансування будівництва (далі - ФФБ) за умови передачі коштів в управління управителю ФФБ та укладання з управителем ФФБ договору про участь у ФФБ. Договір про участь у ФФБ обов`язково має містити: предмет договору; найменування особи довірителя; найменування особи управителя ФФБ; вид ФФБ; порядок передачі довірителем коштів в управління управителю ФФБ; обмеження щодо окремих дій управителя з управління майном; права та обов`язки управителя ФФБ та довірителя; відомості про об`єкт будівництва із зазначенням його місця розташування та технічних характеристик; запланована дата (місяць і рік) введення об`єкта будівництва в експлуатацію; відомості про закріплений за довірителем об`єкт інвестування із зазначенням його технічних характеристик; строки та механізм повернення довірителю коштів на його вимогу, розмір платежів, які повинен сплатити при цьому довіритель; строк дії договору; відповідальність сторін за невиконання умов договору; порядок надання інформації довірителю про хід виконання умов договору,перелік інформації, яка надається довірителю у письмовій формі; порядок взаємодії довірителя та управителя ФФБ у випадку дострокового введення об`єкта будівництва в експлуатацію; порядок внесення змін до договору про участь у ФФБ; розмір та форму винагороди управителя ФФБ.

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868).

У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

В постанові № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду висновує, що визнання права власності є ефективним і належним способом захисту прав сторони - покупця, який за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатив узгоджену в договорі грошову суму, проте не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки продавця після введення будинку в експлуатацію, який не визнає права покупця на цю збудовану квартиру. Положення статті 392 ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між особою, яка відчужила майнові права на квартиру в багатоквартирній новобудові (Сторона 1) та особою, яка такі права придбала (Сторона 2) у випадку, коли об`єкт будівництва (багатоквартирна новобудова) зданий в експлуатацію, проте Сторона 1 не виконує умови зазначеного договору з передачі Стороні 2 усіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої Сторона 2 сплатила в повному обсязі, та не визнає права Сторони 2 на цю збудовану квартиру.

Судом встановлено, що позивач є інвестором об`єкта будівництва - житлового будинку з комплексом соціально-побутового обслуговування в кварталі АДРЕСА_5 ); об`єкт інвестування квартира, номер об`єкту інвестування 20 «А»; попередньо визначена загальна кількість вимірних одиниць об`єкту інвестування 23,45 кв.м., однак, в той же час, позивач просить визнати право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , тобто у адресі вказаних об`єктів нерухомості відрізняються номери квартир та будинків.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивачем не доведено, що саме дана квартира була об`єктом фінансування, тобто що квартира, у яку інвестував кошти позивач, та на яку просить визнати право власності, є тотожними.

Апеляційний суд не може погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч наведених вимог судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, наданим ОСОБА_1 на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує заявлені у позові вимоги про визнання права власності, у їх сукупності, а саме листу Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 вересня 2013 року на ім`я директора ТОВ «Сосновий квартал» про те, що після введення будинку в експлуатацію Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією будинку було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 (а. с. 13), технічному паспорту на квартиру АДРЕСА_7 , виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , в якому зазначено актуальний номер квартири (а. с. 20 - 24).

Крім цього, ОСББ «Олевська-11», яке приймає участь у справі у якості третьої сторони, відповідно до відомостей з ЄДРПОУ зареєстровано за наступною адресою: АДРЕСА_8 .

Таким чином, адреса квартири, про визнання права власності на яку звернувся позивач, а саме АДРЕСА_1 , підтверджується вказаними вище документами.

Також судом першої інстанції не надано оцінки рішенню Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року в справі № 759/10365/17 за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ФК «УКО-капітал», ТОВ «УКОІНВЕСТБУД», Арбітражного керуючого Реверука П.К., треті особи ТОВ «Сосновий квартал», ОСББ «Олевська-11», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на житлове приміщення, яким за аналогічних обставин визнано право власності за позивачем на проінвестовану нею квартиру по АДРЕСА_3 .

Крім того, третя особа ОСББ «Олевська-11» в особі голови А.Погребного направила пояснення на апеляційну скаргу, згідно якого, ОСББ «Олевська-11» було створено 08 листопада 2016 року співвласниками будинку за адресою АДРЕСА_3 .

Третя особа пояснила, що дійсно, як зазначає в своєму позові ОСОБА_1 , забудовник, який збудував їх будинок, частково не виконав зобов`язання щодо оформлення права власності інвесторів на квартири, не укладав договору про передачу об`єкта в правління ОСББ, не підписував та не передавав акт про приймання/передачу об`єкта в управління ОСББ. Відносно забудовника у 2016 році порушено справу про банкрутство, за офіційно зазначеною адресою він відсутній, на телефонні дзвінки не відповідає. Крім того, після оформлення технічних паспортів на житлові та нежитлові приміщення відбулася зміна нумерації квартир. На жодному поверсі будинку не існує квартир з однаковим плануванням. Квартира, яка раніше мала номер 20А, після зміни нумерації отримала номер НОМЕР_1 , згідно поповерхового плану. На третьому поверсі секції А розташовано дев`ять квартир за номерами 12-20. На всі квартири оформлені права власності, крім квартири АДРЕСА_4 . Станом на день надання даного пояснення на цю квартиру ніхто не претендує, будь-який спір щодо права власності ОСОБА_1 на квартиру відсутній. 21 серпня 2017 року загальними зборами ОСББ «Олевська-11» було прийнято рішення щодо проведення нарахування та приймання платежів від мешканців та інвесторів будинку, які ще не оформили право власності на приміщення в будинку, яким квартирі АДРЕСА_4 було присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_2 .

До пояснень ОСББ «Олевська-11» надано копію плану 3 поверху будинку по АДРЕСА_3 , згідно якої на поверсі наявна квартира АДРЕСА_9 , а також копії вибіркових квитанцій, виставлених ОСББ «Олевська-11» ОСОБА_1 на сплату послуг та внесків, особовий рахунок № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , з 2017 по 2021 роки.

В постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц (провадження № 61-6770св21) Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу. Цивільний процес є формою реалізації правосуддя, яка забезпечує і гарантії здійснення правосуддя, і гарантії права громадян на судовий захист. Такий зв`язок правосуддя і цивільного судочинства пояснює їх принципову єдність як змісту і форми. Правосуддя через процес необхідно розглядати як доступність, що полягає у певному стандарті, який відбиває вимоги справедливого та ефективного судового захисту, що конкретизується в належних судових процедурах, розумних строках, і безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду.

Також в постанові від 05 жовтня 2021 року в справі № 755/16464/20 (провадження № 61-7759св21) Верховний Суд сформулював правовий висновок, згідно якого, вирішуючи питання щодо дослідження виписки по кредитному договору як доказу, який не подавався до суду першої інстанції, апеляційний суд врахував виключне значення такого доказу для правильного вирішення справи та те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, фактично не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав та не роз`яснив їм їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, з метою повного, всебічного та об`єктивного встановлення обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд приймає докази, надані ОСББ «Олевська-11», яким не направлялось відзивів або пояснень під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак яким під час апеляційного перегляду надано докази, які мають виключне значення для правильного вирішення справи, а саме копію поповерхового плану будинку по АДРЕСА_3 , яким підтверджуються обставини, зазначені у позові, що нумерацію квартири було змінено відповідачем ТОВ «Укоінвестбуд» з 20а на 20, при цьому квартири АДРЕСА_4 а в результаті проведеної забудовником зміни нумерації квартир в будинку взагалі немає, в той час як позивач отримав від забудовника квартиру АДРЕСА_4 замість квартири АДРЕСА_4 , тривалий час користується та добросовісно сплачує комунальні послуги за неї, що також підтверджується квитанціями на сплату внесків та послуг ОСББ за різні роки.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про недоведеність позову є передчасними та помилковими, без належного встановлення правовідносин, які виникли у даній справі та ефективного захисту майнових прав позивача, які залишились незахищеними, рішення суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 в позові ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_1 по суті, апеляційний суд виходить із того, що ОСОБА_1 виконано всі умови інвестування, що підтверджується довідкою ТОВ «Фінансова компанія «УКО-Капітал» від 19 вересня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 про те, що він має право на отримання у власність закріпленого за ним об`єкту інвестування з зазначеними характеристиками (квартира, поверх 3, кількість кімнат 1, номер об`єкта інвестування 20а), однак в подальшому забудовником ТОВ «Укоінвестбуд» було змінено нумерацію закріпленого за позивачем об`єкту інвестування з 20а на 20, і не здійснено підписання з ОСОБА_1 акту прийому-передачі об`єкта інвестування згідно п. 6.4, 7.3 договору № 1504/V-У про участь у ФФБ від 23 квітня 2012 року, що є необхідним етапом для подальшого оформлення правовстановлюючих документів, тобто мають місце обставини оспорювання чи невизнання відповідачами за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, що згідно вищевикладених висновків Великої Палати Верховного Суду надає право інвестору на звернення до суду з позовом про визнання такого права.

Апеляційний суд також враховує, що 11 квітня 2023 року до ЄДРПОУ внесений запис про припинення юридичної особи ТОВ «Укоінвестбуд» в зв`язку з визнанням її банкрутом, крім того, під час провадження в справі 910/14130/16 про банкрутство документація та матеріальні цінності боржника арбітражному керуючому не передавались, що підтверджується письмовими поясненнями арбітражного керуючого Реверука П.К., отже, задоволення позову про визнання права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 не призведе до порушення прав та законних інтересів відповідача ТОВ «Укоінвестбуд».

Отже, оскільки позов ОСОБА_1 про визнання права власності знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду та є обґрунтованим, позовні вимоги підлягали задоволенню, рішення суду першої інстанції про відмову в позові ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «УКО-капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укоінвестбуд» в особі арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Сосновий квартал», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олевська-11» про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.