РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 570/414/24

Провадження № 22-ц/4815/752/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Михайлов Володимир Олександрович, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: служба у справах дітей Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

У своїй заяві заявник просить суд встановити факт самостійного, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері виховання дитини - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Рівненського районного суду від 27 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви.

Суд виходив з того, що заявник не надав суду доказів того, що він самостійно виховує та утримує дитину.

Заявник не довів суду ту обставину, що матір дитини взагалі не приймає участі у вихованні чи утриманні дитини; чи у вихованні та утриманні дитини не приймає участь бабуся дитини, чи будь-хто інший.

Рішення суду про позбавлення матері батьківських прав відсутнє.

Договір про визначення місця проживання та виховання дитини не відповідає вимогам законодавства (він нотаріально не посвідчений), а тому не може прийматися судом до уваги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Михайлов Володимир Олександрович, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що з листопада 2022 року малолітній син ОСОБА_3 проживає з батьком та перебуває на його утриманні, що не заперечувалось учасниками справи.

01 лютого між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір про визначення місця проживання та виховання дитини на підставі статтей 109,141,157,160 СК України.

За змістом договору місце проживання дитини визначено разом з батьком та закріплено, що обов`язок виховання, утримання дитини покладений виключно на батька.

Посилаючись на правову позицію ВС у справі №661/3706/17 вказує, що сторони договору виконують його умови, проте ОСОБА_4 не має наміру звертатись до нотаріуса для його нотаріального посвідчення, тому, враховуючи виконання і схвалення вказаної угоди сторонами, наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Малолітні син заявника знаходиться на одноособовому утриманні заявника та він самостійно його виховує, що учасниками не оспорюється, відтак постало питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на малолітню дитину, та переміщення його та дитини.

Встановлення вказаного факту не породжує спір про право.

Для встановлення вказаного юридичного факту не потребується наявність рішення суду про позбавлення матері батьківських прав, оскільки законодавством так процедура не вимагається.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що заявник та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 13.11.2009 року (а.с. 12). Заявник та ОСОБА_4 є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 7 статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі №536/1039/17 (пункт 17)).

Статтею 141 СК України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частинами першою-четвертою статті 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України).

З викладених норм вбачається, що в основу законодавства щодо дітей покладено принцип дотримання їх найкращих інтересів.

Обов`язок батьків виховувати і утримувати свою дитину презюмується, а законна можливість відмовитись від виконання таких обов`язків щодо власної дитини відсутня.

Відповідно до ч.1,2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 6 статті 203 ЦК України встановлено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п.2.1, 2.2., 2.3 згаданого Договору, Батько без будь-якої сторонньої допомоги та без участі Матері здійснює самостійне виховання та утримання спільного малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матір погоджується з тим, що Батько повністю бере на себе обов`язки по здійсненні самостійного виховання та утримання спільного малолітнього сина. Батько зобов`язується забезпечити Дитині якісні умови проживання, харчування, навчання та відпочинку за власний рахунок (а.с. 27).

Вказаний договір не містить обов`язків щодо виховання та утримання дитини, які покладаються на матір, що проживає окремо від дитини. Фактично проголошує її відмову від виконання батьківський обов`язків, відтак суперечить інтересам дитини, вимогам сімейного законодавства і відповідно є нікчемним.

Крім того ч. 1 ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Оскільки суд встановив, що договір нотаріально не посвідчувався, то встановлені у своїй сукупності обставини також вказують на його нікчемність. У судовому порядку його дійсність не встановлювалась.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 дійшла висновку, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Крім того вказали, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Враховуючи викладене, питання, що заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні у зв`язку із чим заяву слід залишити без розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Михайлов Володимир Олександрович, задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 березня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: служба у справах дітей Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.