УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року

м. Харків

Справа № 643/10140/24

Провадження № 2-з/638/111/24

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі головуючої судді Яковлевої В.М., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Гупал Романа Миколайовича про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором позики,

установив:

09 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Гупал Роман Миколайович через систему «Електронний суд» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 жовтня 2024 року, визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Яковлеву В.М.

Матеріали заяви передані в провадження судді Яковлевої В.М. 10 жовтня 2024 року.

Заява мотивована тим, що 27 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 27/11/17-6, відповідно до умов якого, позивачем передано ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 166 865, 00 грн, що, за курсом долара США в НБУ на день укладення вищевказаного договору, еквівалентно 6200 доларів США.

Згідно з п.2 Договору позики, сума позики отримана Позичальником в повному обсязі до моменту підписання договору. Кінцевий строк повернення Відповідачем грошових коштів, відповідно до п.1 Договору позики та графіку повернення Позичальником грошових коштів, закріпленому у п.5 Договору позики, становив 27 березня 2018 року включно. Згідно п.8 Договору позики, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1 даного договору, на банківський рахунок або готівкою. Пунктом 10 Договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Відповідно до ст. 651, 653 та 654 Цивільного кодексу України, у зв`язку з отриманням додаткової суми позики, частковим погашенням заборгованості за позикою, неможливістю Позичальника виконати свої зобов`язання в повному обсязі у визначені Договором позики строки та зміною курсу долару США, за домовленістю сторін строк дії Договору позики пролонговувася. Додатковою угодою №15 від 31 липня 2021 року до Договору позики були внесені зміни до п.1 Договору позики, згідно яких у власність Позичальника було передано грошові кошти у сумі 272950 (двісті сімдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, що за курсом долару США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 26,95 грн.) на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 10128 (десять тисяч сто двадцять вісім) доларів США. Відповідно до п.1 додаткової угоди №15 сторони домовилися, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому Договором позики має відповідати еквіваленту 10128 доларів США за курсом їх продажі в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на дату здійснення платежу. Кінцевий строк повернення Відповідачем грошових коштів, відповідно до додаткової угоди №15, становив 27.11.2021 включно. Також, п.3 додаткової угоди № 15 від 31.07.2021 сторони погодили, що будь-які грошові розрахунки, які відбувалися до моменту підписання даної угоди, не будуть враховуватися при майбутньому поверненні позики, а грошові кошти були передані позикодавцем Позичальнику в день підписання даної угоди.

Факт отримання позики підтверджується розпискою від 31 липня 2021 року, написаною власноруч Позичальником. Відповідач не дотримався умов Договору позики з додатковою угодою №15, заходів щодо повернення боргу у визначені строки не вжив, позику Позивачу не повернув. Таким чином, Відповідач умисно ухиляється від виконання покладених на нього Договором позики зобов`язань та повернення боргу. В результаті протиправних дій Відповідача Позивачеві завдані матеріальні збитки та матеріальні втрати на загальну суму 983256 (дев`ятсот вісімдесят три тисячі двісті п`ятдесят шість) грн. 03 коп. У зв`язку з непогашенням заборгованості за Договором позики, ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості, а саме, у сумі 983256 (дев`ятсот вісімдесят три тисячі двісті п`ятдесят шість) грн. 03 коп., з яких: 419805,60 грн сума основного боргу; 119072,70 грн інфляційні збитки; 24572,73 грн 3% річних; 419805,00 грн пеня за несвоєчасне повернення позики, а також судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у сумі 74762 (сімдесят чотири тисячі сімсот шістдесят дві) грн. 80 коп., та відшкодуванням сплаченого судового збору, у сумі 9832 (дев`ять тисяч вісімсот тридцять дві) грн 56 коп.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме маи?но та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за зареєстровано право власності: У власності ОСОБА_2 перебуває 1-кімнатна квартира, загальною площею 54,1 кв.м, житловою площею 21,4 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Даний факт підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.09.2024 №393904958.

Розмір позовних вимог, з урахуванням заборгованості за Договором позики з додатковою угодою №15, судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, становить 1067851 грн.

Відповідач тривалий час не виконує зобов`язання за додатковою угодою №15 до Договору позики, ухиляється від контактів з позивачем з метою врегулювання питання повернення боргу.

Крім того, згідно п.п.11, 12 Договору позики забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна автомобіля TOYOTA модель CAMRY, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2008 року випуску, Тип - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, колір - чорний, державний помер НОМЕР_2 , який належав «Позичальнику» на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 23.07.2016 Центр 6341.

Проте, відповідач, не виконавши свої зобов`язання за Договором позики щодо повернення заборгованості, з метою уникнути можливості стягнення з нього заборгованості за рахунок наявного у нього майна, вживає заходів щодо переоформлення такого майна на інших власників.

Так, 15.08.2024 відповідач здійснив перереєстрацію автомобіля TOYOTA модель CAMRY, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2008 року випуску, Тип - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, колір - чорний, державний помер НОМЕР_2 , який належав йому, по Договору, укладеному в ТСЦ 6342, на іншого власника.

Такі дії Відповідача можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

Таким чином, у відповідача у власності є квартира АДРЕСА_2 .

Згідно довідки про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна, а саме 1- кімнатної квартири, загальною площею 54,1 кв.м, житловою площею 21,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), найбільш вірогідна сума грошей, яку міг би отримати власник однокімнатної квартири, загальною площею 54,1м2, житловою площею 21,4 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 08.10.2024, складає 2 000 000,00 (два мільйони) гривень 00 копійок.

Відповідач від виконання взятих на себе зобов`язань по сплаті коштів ухиляється, і такі дії останнього можуть утруднити в майбутньому виконання рішення суду про стягнення суми.

З урахуванням викладеного, вважає що забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно є обґрунтованим, оскільки такий спосіб забезпечення позову прямо передбачений чинним законодавством та є співмірним із заявленими позовними вимогами, а враховуючи дії Відповідача щодо перереєстрації свого майна на інших осіб, є необхідним і достатнім для забезпечення виконання можливого судового рішення, а невжиття заходів забезпечення позову вразі його задоволення може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що є підставою для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

До того ж, задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті і не порушує прав відповідача (чи третіх осіб) щодо користування та розпорядження майном, на яке накладено арешт в рамках забезпечення позову, а лише обмежує його у здійсненні прав на його відчуження на певний період.

Дослідивши матеріали заяви, суд доходить таких висновків.

Відповідно до статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачені види забезпечення позову, а саме: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до вимог пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» суддя, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем, пересвідчитися, зокрема, що між сторонами дійсно виник спір, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, керуючись наведеними нормами цивільного процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на необхідність забезпечення основного завдання правосуддя ефективного поновлення в правах. Так, в пункті 9 рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 КСУ зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Під час оцінки такої співмірності необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення об`єму заявлених вимог, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та, що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову має визначатися фактичними обставинами справи, які свідчитимуть про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Така правова позиція щодо вирішення питання про співмірність забезпечення позову викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/ іншим особам здійснювати певні дії (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним.

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд враховує співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач із заявленими позивачем вимогами, рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог та можливість порушення прав власника майна у зв`язку із вжиттям таких заходів.

Матеріали справи свідчать, що позивачем пред`явлено позовні вимоги про стягненя про стягнення суми заборгованості за договором позики в розмірі 983 256,03 грн.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_3 , належну ОСОБА_2 на праві приватної власності. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, розмір частки 1.

З приводу обгрунтованості співмірності заявник посилається та надає суду довідку про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири, загальною площею 54.1 кв.м., житловою площею 21.4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка станом на 08 жовтня 2024 року становить 2 000 000 (два мільйони) грн 00 коп.

Як вбачається, надана суду вищевказана довідка про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна, містить вірогідну оцінку майна належного відповідачу у справі, а саме вірогідну оцінку квартири АДРЕСА_2 , 2 000 000 (два мільйони) грн 00 коп., однак її вартість є неспівмірною з ціною заявленого позову та перевищує її більш аніж удвічі.

Отже, виконання у майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, а тому застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем, безпосередньо пов`язане із предметом позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача безпосередньо пов`язаний з предметом спору та спроможний забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Верховного суду у постанові від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо неможливості накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду.

Зокрема, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Суд враховує подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

Відповідач тривалий час не виконує зобов`язання за додатковою угодою №15 до Договору позики, ухиляється від контактів з позивачем з метою врегулювання питання повернення боргу.

Крім того, згідно з п.п. 11, 12 Договору позики забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна автомобіля TOYOTA модель CAMRY, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2008 року випуску, Тип - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, колір - чорний, державний помер НОМЕР_2 , який належав «Позичальнику» на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 23.07.2016 Центр 6341.

Проте, відповідач, не виконавши свої зобов`язання за Договором позики щодо повернення заборгованості, з метою уникнути можливості стягнення з нього заборгованості за рахунок наявного у нього майна, вживає заходів щодо переоформлення такого майна на інших власників.

Так, 15.08.2024 відповідач здійснив перереєстрацію автомобіля TOYOTA модель CAMRY, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2008 року випуску, Тип - ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, колір - чорний, державний помер НОМЕР_2 , який належав йому, по Договору, укладеному в ТСЦ 6342, на іншого власника.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що у позивача наявні достатньо обґрунтовані припущення, що відповідач вчинятиме юридичні дії для уникнення в майбутньому особистої відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань.

Таким чином, на переконання позивача, на сьогоднішній день існує реальна загроза того, що відповідач здійснить подальше відчуження свого нерухомого майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Судом також враховано співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та наслідків накладення арешту на майно.

Крім того, заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, які застосовуються судом, не позбавляють власника його конституційних прав на користування таким майном.

Як зазначав Верховний Суд, обов`язкового з`ясування при вжитті заходів забезпечення позову вартості майна, на яке судом накладається (в порядку вжиття таких заходів) арешт, процесуальним законом не передбачено (постанова від 19.02.2019 у справі №911/1695/18).

У відповідності вище викладеному закон як в теорії, так і в практичній реалізації забезпечує кредитору можливість арешту майна боржника, звісно в межах суми боргу, для можливості реального виконання рішення суду та стягнення заборгованості з боржника, у тому числі за рахунок майна, на яке судом накладається арешт.

Таким чином, фактичними обставинами спірних правовідносин підтверджується існування реальної загрози нівелювання мети звернення з даним позовом до суду стягнення належних грошових коштів, адже у випадку задоволення такого позову під час розгляду справи відповідачем може бути відчужене майно, на яке, за відсутності грошових коштів, може бути звернено стягнення для виконання судового рішення.

Разом із цим, забезпечення позову шляхом накладення арешту на всю квартиру в цілому, що належать відповідачу не можна визнати співрозмірним із заявленими позивачем вимогами, оскільки предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів саме в розмірі 983 256,03 грн.

Отже, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір щодо повернення грошових коштів у сумі 983 256,03 грн та вказана сума є, безумовно, значною, а тому захід забезпечення позову в частині накладення арешту на майно, яке належить на праві власності відповідачу в межах ціни позову, буде обґрунтованим, адекватним і співмірним із заявленими позовними вимоги та спрямованим на те, щоб забезпечити позивачці реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому у даному випадку негативні наслідки невжиття заходів забезпечення позову переважають над наслідками забезпечення позову, що, у свою чергу, мають тимчасовий характер, що не позбавляє відповідача можливості володіти та користуватися належною йому власністю на власний розсуд, обмежуючи лише право розпорядження нею, та скасовуються у подальшому, якщо така потреба відпаде.

На підставі вищевикладеного, встановивши відповідні обставини, які мають значення при вирішенні питання застосування заходів забезпечення позову, надавши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, виходячи з необхідності збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників правовідносин, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову частково.

Суд уважає, що накладення арешту на майно, яке належить на праві власності відповідачу, а саме, однокімнатну квартиру, але у межах ціни позову, забезпечить ефективний захист прав позивача у разі визнання їх судом порушеними, водночас не порушує принципу диспозитивності, а сприяє дотриманню принципів співмірності та адекватності вжитого заходу забезпечення позову.

Такий захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, має тимчасовий характер та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149 - 153, 157 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Гупал Романа Миколайовича про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборвгованості за договором позики - задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом заборони ОСОБА_2 здійснювати відчуження у будь-який спосіб 1-кімнатної квартири, загальною площею 54,1 кв.м, житловою площею 21,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), в межах ціни позову, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором позики в розмірі 983 256,03 грн.

В іншій частині вимог заяви відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Дзержинський районний суд м. Харкова, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Повний текст ухвали складено 10 жовтня 2024 року.

У зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті у період з 11 жовтня 2024 року по 14 жовтня 2024 року, повний текст ухвали надіслано до ЄДРСР 14 жовтня 2024 року.

Суддя В. М. Яковлева