ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4874/24 Справа № 214/424/23 Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 214/424/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казанчейська служба України,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та Державної казанчейської служби України на рішення Саксаганського районного суду м. Кривиого Рогу Дніпропетровьскої області від 28 лютого 2024 року, яке ухвалено суддею Малаховською І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казнчейської служби України про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1-й категорії, а також інвалідом війни 2 групи, на корись якого, згідно рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 214/3317/18 від 06 листопада 2018 року, яке часково змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року, з відповідача стягнуто 3 % річних за несвоєчасне виконання 8 рішень Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніропетровської області на суму 3 897 грн. 30 коп., інфляційні втрати в розмірі 48 994 грн. 22 коп., та грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн.

Крім того, згідно повідомлень відповідача від 20 жовтня 2021 року за № 5-12-12/18600, від 09 вересня 2021 року за № 5-11-11/18678 та від 27 грудня 2022 року за № 5-11-11/19022, до виконання відповідачем з 18 вересня 2019 року було долучено виконавчий лист Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/8522/19 по стягненню 8 431 грн.38 коп. Відповідач у цих листах повідомив позивача про те, що ці виконавчі листи знаходяться на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» та виконуються за черговістю надходження виконавчих документів до відповідача. Виконавчі листи надані ним до виконання відповідачеві відносяться до третьої черги та будуть розглядатися ним після погашення заборгованості по першим двох чергах, тобто у невизначений термін. Таким чином, Державна казначейська служба України, як боржник, повинна сплатити йому на даний час 63 322 грн. 90 коп. (3 897,30 + 48 994,22 + 2 000 + 8 431,38 + 5 4891,52 + 8 431,38)

Також, відповідно до листів Державної казначейської служби України від 09 вересня 2021 року № 5-11-11/18678 та від 27 грудня 2022 року № 5-11-11/19022, відповідач 14 травня 2019 року отримав та узяв до виконання виконавчий лист, виданий Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення коштів на його користь по справі № 214/3317/18 на загальну суму 54 891,52 грн. та 18 вересня 2019 року прийняв до виконання виконавчий лист, виданий Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справі №160/8522/19, про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 8 431,38 грн.

Відповідач має грошове зобов`язання перед ним, що підтверджує постанова Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 214/3317/18 й рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/8522/19, та з набранням чинності з 01 січня 2013 року Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, за яким відповідно до ч.1 ст.3 цього Закону, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто відповідача. З огляду на те, що відповідач порушив грошові зобов`язання з виплати коштів протягом більше ніж трьох років на загальну суму 63 322,90 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Крім того, в зв`язку з невиконанням рішення суду позивач вважає що йому завдано моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь, згідно норм частини другої статті 625 ЦК України, 3 % річних та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 214/3317/18 на суму 4 940,23 грн., в загальному розмірі 30 312,74 грн. та грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 50 000, 00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривиого Рогу Дніпропетровьскої області від 28 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 з позовом до Державної казанчейської служби про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 000 грн. з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по справі про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. У пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зауважує на тому, що відсутність у відповідача бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні в органах Казначейства, не можуть слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.

Вказує, що предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, нарахованих за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року за невиконання грошового зобов`язання, а саме грошових коштів, нарахованих на виконання постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2018 року у справі № 214/3317/18, а приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Крім того посилається на те, що враховуючи тривалість порушення, а саме невиконання рішення суду з 14 травня 2019 року, майже 5 років, його наслідки, обсяг зусиль, які позивач, як особа похилого віку з купою різноманітних захворювань, доклав для захисту свого права, наявність та глибину моральних страждань, нервових переживань, а також з огляду на засади розумності і справедливості, тому позивач вважає, що моральна шкода підлягає відшкодування у розмірі 50000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач Державна казанчейська служба України просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що Законом України «Про Державний бюджет України» на 2018-2024 роки не передбачено видатків для відшкодування шкоди, завданої органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності та/або шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Державним бюджетом України ні за КПКВК 3504030, ні за КПКВК 3504040, ні за іншою бюджетною програмою не передбачено асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання рішення суду про відшкодування шкоди.

З огляду на те, що відповідних асигнувань не передбачено законом, відповідач не може їх виконати в силу незалежних від нього обставин.

Стягнення з держави коштів на відшкодування шкоди внаслідок визнання неконституційним нормативно-правового акту не врегульовано положеннями ЦК України.

Також Державна казанчейська служба посилається на безпідставність стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки вина Державної казанчейської служби у невиконанні рішень, відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Державної казанчейської служби залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по цивільній справі № 214/3317/18 позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі 3% річних, інфляційних витрат 0,5% за касове обслуговування та моральної шкоди з Державної казначейської служби України, задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 3 % річних за несвоєчасне виконання восьми рішень Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу на суму 3 897 гривень 30 копійок. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за несвоєчасне виконання восьми судових рішень Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу в розмірі 48 994 гривень 22 копійок, а також стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 14 096,00 гривень ( а.с. 77-81).

Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року по цивільній справі № 214/3317/18 апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2018 року змінено в частині порядку стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 зазначивши, що стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди провадиться з Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніропетровської області від 06 листопада 2018 року змінено в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 14 096,00 грн. до 2 000, 00 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін ( а.с. 67-75).

Згідно відповіді Державної казначейської служби України у Казначействі за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішення суду, що гарантовані державою» на користь позивача обліковується з 14 травня 2019 року виконавчий лист, виданий Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 214/3317/18 про стягнення грошових коштів у розмірі 50 994,22 грн.

Виконавчій лист по справі № 214/3317/18 та рішення про стягнення компенсації відносяться до третьої черги погашення. Питання щодо виконання судових рішень які відносяться до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми, розглядається Казначейством тільки після погашення заборгованості першій та другій чергах. (а.с. 9-10).

Позивачем до матеріалів справи долучено відповідь Державної казначейської служби Україги від 13 січня 2023 року (а.с. 11), лист Державної казначейської служби України від 13 грудня 2018 року про збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 (а.с. 12), інформацію з Державної служби статистики України (а.с.13), лист ДКС України від 12 липня 2021 року (а.с.14-15).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстнрацї виходив з відсутності правоих підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

Колегія судідв не погоджується з таким висноком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом достовірно установлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 214/3317/18 від 06 листопада 2018 року, яке часково змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року, з відповідача стягнуто 3 % річних за несвоєчасне виконання 8 рішень Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпроетровської області на суму 3 897 грн. 30 коп., інфляційні втрати в розмірі 48 994 грн. 22 коп., та грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн.

На виконання означеного судового рішення Саксаганським районним судо м. Кривого Рогу Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист, який 14 травня 2019 року був прийнятий до виконання Державною казначейською службою України. Цих обставин представник відповідача не заперечує.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12, 81 ЦПК України).

Предметом розгляду у справі є питання стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми компенсації, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди.

Відповідно до статті 1 Закону № 4901-VI цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання. Цей Закон не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливості , які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи божник.

Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її риси застосовуються лиш до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 214/3317/18 від 06 листопада 2018 року, яке часково змінено постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року, з відповідача стягнуто 3 % річних за несвоєчасне виконання 8 рішень Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу на суму 3 897 грн. 30 коп., інфляційні втрати в розмірі 48 994 грн. 22 коп., та грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 2 000 грн.

На виконання означеного судового рішення Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області був виданий виконавчий лист, який 14 травня 2019 року був прийнятий до виконання Державною казначейською службою України.

Відповідно до пункту 35 Порядку № 845 (розділ "Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам") Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):

1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;

4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;

5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

За пунктом 36 Порядку № 845 у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження.

Згідно з пунктами 38, 39 Порядку № 845 (у редакції, яка діяла на дату виникнення спірних відносин) для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Такі кошти на означені видатки у Державному казначействі України були відсутні, і відповідачем внесені пропозиції Мінфіну України щодо винесення змін до закону про Державний бюджет України щодо встановлення видатків бюджетних призначень у Закону про Державний бюджет або у змінах до них.

Однак таких змін до Державного бюджету України внесено не було.

У справі встановлено, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень статті 1175 ЦК України - шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Рішення до цього часу не виконано, у зв`язку з цим позивач просить стягнути на його користь три проценти річних в сумі 4 940,23 грн. та інфляційні втрати в розмірі 30 312,74 грн.

Проте, як установлено судом, позивач звернувся із заявою про стягнення таких коштів 27.03.2019. Вказана обставина позивачем не спростована та визнається відповідачем.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Компенсація, яку стягнено на користь позивача, передбачена статтею 5 Закону № 4901-VI і її виплата обумовлюється фактом пропуску тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI), на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до статті 2 Закону № 4901-VI.

Суд погоджується, що недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, яке набрало законної сили. Подання ж відповідачем Міністерству фінансів України пропозицій у відповідності до п. 39 Порядку № 845 свідчить про використання наданих йому повноважень задля виконання судового рішення.

Своєю чергою ДКС України заперечує саму можливість стягнення з нього компенсаційних виплат (у правовідносинах, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про стягнення суми, заподіяної громадянинові незаконними діями, зокрема, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) чи то на підставі положень ЦК України, чи на підставі статті 5 Закону № 4901-VI.

Водночас у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду України у рішенні № 686/7081/21.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Згідно положень статі 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що вона вважає правильним застосування судом першої інстанції припису частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин. Однак стягнути на користь позивача 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід не з дати набрання чинності рішенням суду першої інстанції у справі № 686/21941/15-ц, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI) і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Судом установлено, що заява позивачем до Державної казначейської служби України про стягнення коштів, разом із пакетом документів, відповідно до вимог Закону подана ОСОБА_1 надійшов на адресу Казначейства 14 травня 2019 року.

Тому, грошову компенсацію за невиконання грошового зобов`язання слід обраховувати, починаючи з 14 серпня 2019 року по 18 січня 2023 року з розрахунку 1 346 днів та розмір трьох відсотків річних становитиме 6 073, 00 грн., проте, в межах заявлених позивачем позовних вимог 4 940,23 грн., а сума інфляційних нарахувань за вказаний період складатиме 26 499,73 грн.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21.

Таким чином, з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 необідно стягнути 4 940,23 грн - 3 % річних за прострочення перерахування коштів в сумі 54 891,52 грн. та 26 499,73 грн. - інфляційних втрат.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України, згідно ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Разом з тим, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу).

Таким чином, вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, є необґрунтованими, оскільки такі вимоги не підтверджені належними доказами, тому колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казанчейської служби про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Державної казанчейської служби України -задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривиого Рогу Дніпропетровьскої області від 28 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути із Державного бюджету України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 6 073 (шість тисяч сімдесят три) гривні 00 копійок, що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 14 серпня 2019 року по 18 січня 2023 року (включно), та 26 499 (двадцять шість тисяч чотириста дев`яноста девять) гривень 73 копійки інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за період з 14 серпня 2019 року по 18 січня 2023 року (включно).

В іншій частиі в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: