Справа № 643/9797/24
Провадження № 2/643/4457/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2024

11 грудня 2024 року м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Сугачова О.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів, якою просить визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивачка є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_4 . За життя матері, наприкінці 2015 року, вирішено придбати квартиру у новобудові по АДРЕСА_2 . Достатніх грошей для купівлі цієї квартири у батьків не було, тому вирішено у сімейному колі, що позивачка наддасть необхідну суму грошей, однак титульним власником стане матір ОСОБА_4 . Позивачка не бажала оформлювати на себе нерухомість, оскільки неодружена та панічно боїться «шлюбних аферистів». Тоді, вони з матір`ю 23.06.2006 склали договір, за яким позивачка позичає неї гроші, а вона повертає або переоформлює на позивачку квартиру у майбутньому. Брату позивачки ОСОБА_2 достеменно відомо, що спірна квартира є саме ОСОБА_5 та за життя матері, ним жодного раз не заперечувалось. Більш того, брат сам стверджує, що їх батьки забезпечили житлом його ще у 2002 році, придбавши йому квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Після придбання квартири та коштовного дизайнерського ремонту, позивачка зареєструвалась, оселилась у вказаній квартирі, де мешкає в неї і на разі. На початку 2020, з батьками вирішили переоформити право власності на спірну квартиру особисто на позивачку, однак не встигли, матір захворіла та надалі померла.

Заяви, клопотання; інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувалися.

Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 ЦПК України.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідачам направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

З боку відповідачів до суду заяви, клопотання не надійшли, правом надання відзиву проти позову, подання зустрічного позову відповідачі не скористались.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Так, позивачем суду надано копію договору від 23.06.2006, укладеного між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник), яким ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_4 грошові кошти в сумі еквіваленту 56300 доларів США, що на момент укладання договору становить 300 0000грн. зі строком повернення до 31.12.2018.

Пунктом 3 договору визначено, що грошові кошти передані позикодавцем та отримані позичальником повністю, до підписання цього договору, що підтверджено підписами стороні договору.

Пунктом 5 договору прописано, що якщо позичальник не поверне позику у визначений строк, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після встановленого п.1 договору строку, пред`явити цей договір до стягнення у примусовому порядку, в тому числі шляхом здійснення виконавчого напису нотаріуса або застосовування новації зобов`язань, а саме, отримання у власність об`єкту нерухомості: 3-х кімнатної квартири, розташованої в АДРЕСА_4 .

Пунктом 9 договору визначено, що у випадку невиконання умов п.1 договору про повернення позичальником позикодавцю суми позики, позикодавець передає у власність позичальнику суму позики у розмірі еквіваленту на момент розрахунку 56300 доларів США в натурі шляхом передачі у власність позикодавця 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Передача нерухомого мана за п.9 даного договору повинна бути здійснена у двадцяти денний строк з моменту настання строку виконання зобов`язання за п.1 договору та при умовах не повернення позичальником у трок, визначений п.1 цього договору всій суми позики. На випадок невиконання умов даного пункту договору позикодавець має право звернути стягнення на нерухоме майно в судовому порядку, що вбачається із п.11 договору (а.с.16).

Із копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 01.04.2020, актовий запис №4849, вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові (а.с.4).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно загальних положень про правочини закріплених у Главі 16 Розділу IV Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та двох - чи багатосторонніми (договори), і мають вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 202 ЦК України). Зокрема, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України).

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (ст. 208 ЦК України).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ЦК України).

У своїй постанові від 28.11.2018 по справі № 462/2589/14-ц (провадження № 61-39338св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Аналогічні висновки зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України, дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у встановлений ним строк.

Отже, аналіз викладеного свідчить, що договір позики між сторонами укладений у простій письмовій формі з посиланням на новації зобов`язань.

Так, зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання.

Тобто, важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим.

Далі, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Суд звертає увагу на те, що на відмінно від договору позики, договір застави у відповідності до вимог ст. 577 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, якщо предметом застави є нерухоме майно.

Відповідно до статті 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Статтею 576 ЦК України передбачено об`єкти та матеріальні цінності, що можуть бути предметом застави, зокрема, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Також, у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 ЦК України), і звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України). Проте, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 585 ЦК України).

За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення зобов`язання не суперечить закону.

Зокрема, такий вид забезпечення зобов`язання, як застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (п. 1 ст. 574 ЦКУ).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (п. 1 ст. 590 ЦКУ).

Статтею 577 ЦК України, встановлено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем в рахунок виконання зобов`язань за договором позики від 23.06.2006, суд наводить такі висновки.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього кодексу

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Хоча внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики законні права позивача і були порушені, однак спосіб захисту своїх прав обраний ним неналежний, оскільки у разі забезпечення позики заставою нерухомого майна, такий договір потребує нотаріального посвідчення.

Далі, відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання.

Позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання за нею права власності на вказане вище нерухоме майно суду надано: копії договору позики від 23.06.2006, свідоцтва про смерть ОСОБА_4 (а.с.4,5).

Матеріали справи взагалі не містять правовстановлюючих документів на нерухоме майно (квартиру), відомостей щодо накладення будь-яких обтяжень тощо.

Ствердження позивачки, що спірна квартира належить саме неї через надання грошових коштів на її придбання батькам, укладення договору позики з посиланням на новацію зобов`язань у виді звернення стягнення на нерухоме майно, без належного нотаріального посвідчення та відповідної, встановленої нормами чинного законодавства реєстрації відповідних прав або, передання позичальником правовстановлюючих документів на нерухоме майно кредитору, не свідчить про накладення обтяження, відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на вказану квартиру, оскільки договірні зобов`язання між сторонами щодо цього не посвідчені нотаріально, підстави для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України не встановлені, а визнання права власності на нерухоме майно у рахунок погашення позики, законом не передбачено.

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду висловленим у постанові від 27.03.2019 у справі №759/11654/13-ц (провадження № 61-16590ск18), а саме: «Боргова розписка, в якій особа у рахунок погашення боргу за договором позики зобов`язалася передати вказане нерухоме майно, не є правочином, який надає законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку».

Крім того, суд зауважує, що предметом позову є визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Між тим, у договорі від 23.06.2006 фігурує нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, звертає на себе увагу і той факт, що позивачка мотивуючи свої доводи та вимоги позову посилається на те, що «…наприкінці 2015 було вирішено придбати квартиру у новобудові по АДРЕСА_2 .», при цьому, договір про передачу грошових коштів на придбання саме вказаної кватири із зазначенням адреси: АДРЕСА_4 , укладений між сторонами 23.06.2006, тобто заздалегідь.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог через відсутність існування правових підстав для їх задоволення, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , Код НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , Код НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_7 , Код НОМЕР_4 .

Суддя О.О. Сугачова