Номер провадження: 22-ц/813/3174/24
Справа № 512/438/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк»

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення сум за порушення грошового зобов`язання,

встановив:

У червні 2023 року АТ «Сенс Банк» звернулось до суду із вказаним вище позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційні нарахування за період з 17.03.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 309 269,40 грн за кредитним договором №1501/0408/71-058 від 14.04.2008 року.

В обґрунтування позову Банк зазначив, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» були укладені договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, зокрема, і за кредитним договором №1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 .

Відповідно до умов вказаного Кредитного Договору, Банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 67 590,00 дол. США, однак відповідачка належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.11.2015 року у справі №520/18034/13 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру під номером АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-банка», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, яка станом на 01.10.2013 року становить 463 979, 10 грн та складається з заборгованості: за кредитом 452 823,91 грн; по відсотках - 9983,18 грн; пеня - 1 172,01 грн, шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» з початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов договору №1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року утворилась заборгованість, розрахована позивачем на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, що станом на 23 лютого 2022 року становить 309 269, 30 грн, з яких 64 092,64 грн заборгованість за 3% річних на кредитну заборгованість та 245 176, 66 грн заборгованість за інфляційними втратами на кредитну заборгованість.

12.08.2022 року позачерговими Загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2023 року у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що передбачені ст.625ч.2 ЦК України строки мають преклюзивний характер та застосовуються за 3 роки, які передують зверненню до суду, а отже з 12.06.2020 року по 23.02.2022 року. Обраний стороною спосіб захисту порушеного права, як то звернення стягнення на предмет іпотеки, не підлягав виконанню у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто до 18.10.2018 року, однак після втрати чинності зазначеного Закону і до 24.02.2022 року Банк не звертався до виконавчої служби з виконавчим листом, тож підстави для стягнення коштів за ч.2 ст.625 ЦПК України відсутні.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ «Сенс Банк» звернулося з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вважає висновок суду про відмову в задоволенні позову помилковим, а тому просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що поза увагою суду залишилось те, що навіть за наявності рішення про звернення стягнення на предмет застави, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, при цьому, оскільки пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положення» ЦК України зупинено перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, на строк дії воєнного стану в Україні, обґрунтований є визначений у позовній заяві період нарахування 3% річних та інфляційних витрат - 24.02.2019 23.02.2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Чепелев О.І., заперечуючи проти задоволення вимог апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін, як законне та обґрунтоване. Відповідачка також зауважила, що інфляційні втрати не підлягають стягненню у випадку виникнення основного зобов`язання у іноземній валюті, а 3% річних не може бути нараховано на заборгованість за натуральним зобов`язанням, яке не може бути захищено у судовому порядку.

Учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія судді вважає скаргу позивачки такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним нормам, виходячи з такого.

Колегія суддів вважає посилання суду першої інстанції у тексті оскаржуваного рішення про належне повідомлення відповідачки про дату, час і місце розгляду справи помилковими та такими, що не відповідають матеріалам справи та вимогам чинного законодавства, оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження інформування відповідачки про дату, час і місце розгляду судом справи, тому вона не може вважатися повідомленою належним чином.

Відповідно до частин 3,4,6 статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Проте, матеріали справи не містять доказів направлення відповідачці повісток про виклик у підготовче судове засідання на 12 липня 2022 року, та у відкрите судове засідання на 05 жовтня 2022 року.

Відтак апеляційний суд констатує порушення процесуальних гарантій забезпечення належного розгляду справи відповідачки, через неналежне її інформування про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.

Наведені підстави, відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, оскільки відповідачка обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції не повідомив її належним чином про розгляд справи, і ця обставина підтверджується матеріалами справи, тому колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення вимог позовної заяви, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статі 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання),-а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 кодексу.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 , ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як убачається з матеріалів справи, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» були укладені договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, зокрема, і за кредитним договором №1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 .

Відповідно до умов вказаного Кредитного Договору, Банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 67 590,00 дол. США, однак відповідачка належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов договору №1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року утворилась заборгованість, розрахована позивачем на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, що станом на 23 лютого 2022 року становить 309 269, 30 грн, з яких 64 092,64 грн заборгованість за 3% річних на кредитну заборгованість та 245 176, 66 грн заборгованість за інфляційними витратами на кредитну заборгованість.

12.08.2022 року позачерговими Загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Дійсно, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.11.2015 року у справі №520/18034/13 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру під номером АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-банка», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, яка станом на 01.10.2013 року становить 463 979, 10 грн та складається з заборгованості: за кредитом 452 823,91 грн; по відсотках - 9983,18 грн; пеня - 1 172,01 грн, шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» з початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Так, за обставинами цієї справи грошове зобов`язання, право вимоги за яким перейшло до позивача, виникло у ОСОБА_1 за кредитним договором №1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, укладеним з ВАТ «Сведбанк» та не припиниться до його фактичного виконання.

Вирішальним для задоволення позову АТ «Сенс Банк» є встановлення обставин невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року, а не вчинення сторонами, направлених на виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 17.11.2015 року у справі №520/18034/13.

Тож, колегія суддів вважає, що позивачем доведено факт неправомірного користування ОСОБА_1 кредитними коштами позивача, а отже останній має підстави вимагати від відповідачки сплати 3% річних за користування грошовими коштами.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» у повному обсязі.

Щодо стягнення інфляційних втрат до апеляційний суд виходить із такого.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції - це показник характеристики динаміки загального рівця цін на товари та послуги, а ціни в України встановлені в національній валюті - гривні, з чого можна зробити висновок, що законодавче положення про сплату боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Тож, з урахуванням їх правової природи, апеляційний суд, зважаючи на те, що предметом договору позики були грошові кошти, виражені в іноземній валюті, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають.

Щодо заявленого відповідачкою у суді першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з такого.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

З поданого АТ «Сенс Банк» 06 червня 2023 року позову вбачається, що 3% річних та інфляційні нарахування у розмірі 64 092,64 грн, при цьому з доданого до позову розрахунку убачається, що такий було проведено позивачем за період з 17.03.2017 року по 23.02.2022 року.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів відхиляє, як такі, що суперечать обставинам справи доводи скаржника про те, що 3% річних та інфляційні витрати про стягнення яких заявлено ним у позові розраховані за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово було продовжено.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX) було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільним Кодексом України та строки визначені Господарським кодексом України, а саме ст. 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину.

Законом України від 8 листопада 2023р. № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Закон набрав чинності 30.01.2024 року.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що як законодавець так і позивач обмежив період за який підлягають стягненню визначені ст. 625 ЦК України суми 24 лютим 2022 року та ураховуючи заявлення відповідачкою про застосування строку позовної давності, період за який підлягає стягненню сума заборгованості за користування грошовими коштами підлягає визначенню з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Щодо вимог про стягнення 3 % річних, то апеляційний суд керується таким.

У висловленій Великою Палатою Верховного Суду постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

Разом з тим, позивач здійснив розрахунок заборгованості за рішенням суду, згідно якого сума 3 % річних за користування грошовими коштами за період 17.03.2017 року по 23.02.2022 року складає 309 269,30 грн.

Однак, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

З долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01 березня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед AT «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Сенс Банк») становила 431 062, 97 грн.

Згідно відомостей, що знаходяться у відкритому доступі на сайті НБУ за посиланням: https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=01.03.2019&period=daily , офіційний курс Долара США до гривні станом на 01 березня 2019 року становив 100 дол. США за 2 685,9165 грн, тож, згідно наданих позивачем відомостей, розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 01 березня 2010 року становив 16 049 дол. США.

Тож, здійснюючи розрахунок 3% річних з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті (доларах США), апеляційний суд враховує, що сума 3% річних за вказаний період становить 1 445,72 дол. США.

Згідно відомостей, що знаходяться у відкритому доступі на сайті НБУ за посиланням: https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=28.05.2024&period=daily, офіційний курс Долара США до гривні станом на 28 травня 2024 року становив 1 дол. США за 40,3012 грн, тож, заявлена позивачем сума заборгованості ОСОБА_1 за3% річних за користування грошовими коштами підлягає зменшенню до 58 264,62 грн.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача АТ «Сенс Банк» підлягає задоволенню частково, а оскаржуване заочне рішення суду скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Банку.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Зважаючи на те, що ані під час звернення до суду із апеляційною скаргою, ані у подальшому скаржником до суду жодних розрахунків судових витрат не подавалось, колегія суддів вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви (4 639,04 грн) та апеляційної скарги (6 958, 56 грн), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 2 184, 90 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374,376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк`задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення сум за порушення грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» () 3% річних за користування грошовими коштами за час прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №1501/0408/71-058 від 24.04.2008 року за період з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 58 264,62грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» () судові витрати у розмірі 2 184, 90 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 03 травня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова