Провадження №22-ц/812/1575/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача адвоката Брюханової Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 489/384/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича у приміщенні цього суду 13 серпня 2024 року, повний текст якого складений 22 серпня 2024 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, як нікчемним,

у с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним як нікчемним.

Позовна заява мотивована тим, що його мати ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була хворою людиною, перебувала під наглядом лікаря ОСОБА_5 протягом багатьох років. Як пояснив лікар-терапевт, останні два роки до смерті ОСОБА_4 оглядалась на дому, так як за станом здоров`я не могла ходити за межі квартири, що підтверджується відповіддю КНП ММР «ЦПМСД №1» від 12 липня 2019 року. Також його мати мала суттєві порушення зору: «діагноз факсклероз, возрастная макулодистрофія влажная форма ОИ». Вона останні роки, особливо перед смертю, майже нічого не бачила. Все це, на думку позивача, викликає сумніви у присутності її в приміщенні нотаріуса при складанні та особистому підписанні заповіту. З цих підстав просив суд визнати недійсним як нікчемний заповіт, складений 20 листопада 2017 року його матір`ю ОСОБА_4 . Крім того, позивач зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання заповіту недійсним відмовлено. Постановою Другої миколаївської державної нотаріальної контори від 02 лютого 2023 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки останнім не надано документів, на підставі яких право власності на спадкове майно належало спадкодавцю. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2023 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 36/400 житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування обов`язкової частки (1/4) за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відзив на позовну заяву не надходив.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 серпня 2024 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсними, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що заповіт складений 20 листопада 2017 року ОСОБА_4 за її волевиявлення та підписаний з волевиявлення заповідача, що відповідає вимогам статті 1247 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є незаконним та таким, що ухвалений з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було розглянуто клопотання позивача про відкладення розгляду справи для надання письмових доказів, а саме - копії договору дарування від 16 червня 2009 року, який ОСОБА_4 власноручно підписала, та не враховані пояснення з приводу можливості та наявності у спадкодавця ОСОБА_4 писемних можливостей. Надання таких письмових доказів могло в цілому вплинути на висновок суду, оцінка вказаного доказу спростувала б позицію суду, на підставі якої ухвалено рішення у вказаній справі. Позивач стверджує, що спірний заповіт спадкодавцем повинен був бути підписаний власноручно, бо вона а вміла писати, була дієздатною, розуміла значення своїх дій, не була лежачим пацієнтом, що було досліджено у справі №489/5928/18 про визнання заповіту недійсним, та підтверджено у розгляді цієї справи. Крім того ці обставини підтверджують, що не було потреби у підписанні заповіту сторонньою невідомою особою у присутності свідків та зауважує, що особистість особи, яка підписувала заповіт, нотаріусом не було посвідчено, що є порушенням частини 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальної дії нотаріусами України, тобто заповіт не підписаний навіть особою, яка підписувала заповіт замість спадкодавця ОСОБА_4 , тому незрозуміло, був це ОСОБА_7 чи інша особа, а це є порушення форми заповіту, що призводить його нікчемності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача адвоката Брюханової Т.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону не повною мірою.

Як убачається з матеріалів справи і таке встановили суди першої та апеляційної інстанцій, ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Миколаєві померла мати позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 (а.с. 42).

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт, який посвідчений 20 листопада 2017 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коноваленко В.В., яким заповіла все своє майно ОСОБА_3 (а.с. 40).

Другою миколаївською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №157/2018 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Заяви про прийняття спадщини ОСОБА_4 до нотаріуса подали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 36-60).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2021 року (справа № 489/5928/18) у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання заповіту недійсним як вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини відмовлено (а.с. 14-18).

Постановою державного нотаріуса Другої миколаївської державної нотаріальної контори від 02 лютого 2023 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право а спадщину ОСОБА_4 , оскільки останнім не надано документів, на підставі яких право власності на спадкове майно належало спадкодавцю (а.с. 19-20).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2023 року (справа № 489/1240/23) за ОСОБА_2 визнано право власності на 36/400 житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування обов`язкової частки (1/4) за законом після смерті матері ОСОБА_4 (а.с. 9-13)

Позивач ОСОБА_2 , звернувшись із позовом у цій справі, посилався на те, що через вік та проблеми із здоров`ям, зокрема, поганий зір, ОСОБА_4 не виходила із квартири, що є підставою для сумнівів у її можливості бути присутньою в нотаріальній конторі при посвідченні спірного заповіту, та просив визнати цей заповіт недійсним як нікчемний, посилаючись на положення статей 203, 225, 1257 ЦК України.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (частина перша статті 1247 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 71 - 73, 85 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями (стаття 41 Закону України «Про нотаріат»).

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (абзац 1 частини другої статті 1248 ЦК України).

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (абзац 2 частини другої статті 1248 ЦК України).

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (абзац 3 частини другої статті 1248 ЦК України).

У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (частина друга статті 1253 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.

Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках».

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див.: пункти 53-54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

У постанові від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) Верховний суд зробив висновок про те, що «кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірний договір був складений у місті Миколаєві та підписаний замість заповідача ОСОБА_4 у зв`язку із її неписьменністю іншою, запрошеною нею особою ОСОБА_8 у присутності двох свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Цей заповіт був записаний зі слів ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коноваленко В.В., яка одночасно також засвідчила справжність підпису ОСОБА_8 , особу якого встановила.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21) зазначено, що: «за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У справі, яка переглядається: суди відмовили в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту внаслідок недоведеності, що заповідач не підписувала заповіт; суди не врахували, що позовна вимога про встановлення факту нікчемності заповіту не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави. Тому судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту слід змінити в мотивувальній частині. Проте суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту».

За такого на нікчемність складеного ОСОБА_4 20 листопада 2017 року заповіту ОСОБА_2 міг, зокрема, посилатися при обґрунтуванні позовних вимог про визнання за ним права на спадкове майно в порядку спадкування за законом (справа №489/1240/23), але таким правом він не скористався.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що позовна вимога про визнання нікчемним заповіту не є ефективним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити саме з цієї підстави.

Тобто суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту нікчемним, але помилився щодо мотивів відмови, вдавшись до аналізу та оцінки обставин його складання та засвідчення, у зв`язку з чим оскаржене судове рішення в цій частині належить змінити в його мотивувальній частині.

Щодо позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Тобто формулювання змісту, підстав позову та його обґрунтування є прерогативою позивача.

ОСОБА_2 в тексті позовної заяви лише посилається на зміст частини 1 статті 225 ЦК України, відповідно до якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Натомість будь-якого викладення фактичних обставин в обґрунтування недійсності оспорюваного правочину заповіту із зазначених у частині 1 статті 225 ЦК України підстав позовна заява не містить.

Саме лише цитування норми матеріального права не свідчить про заявлення позовної вимоги на підставі цієї норми.

Тому у суду не було підстав розглядати вимоги щодо недійсності заповіту.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, які наведених висновків не спростовує.

Зокрема, апеляційний суд відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що не було підстав для підписання заповіту іншою особою через письменність заповідача ОСОБА_4 , а суд першої інстанції не задовольнив клопотання представника позивача про надання відповідних доказів. Так, з огляду на викладене у цій постанові обґрунтування щодо обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав будь-які обставини щодо складання та підписання заповіту не мають правового значення. Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені в апеляційній скарзі обставини щодо можливості заповідача самостійно підписати заповіт не були підставою заявленого позову. До того ж у справі відсутні докази подання вказаного заявником у скарзі клопотання, зокрема і в судовому засіданні. При цьому відповідно до частин 2, 4 статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Доказів вчинення таких дій позивачем або його представником матеріали справи не містять.

За такого суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, але помилково визначився із підставами відмови у позові.

Згідно із частиною 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені колегією суддів висновки не увійшли до доводів апеляційної скарги, але свідчать про те, що судом першої інстанції неправильне застосовано норми матеріального права та положення процесуального закону, тому апеляційний суд вважає за можливе не обмежуватися доводами апеляційної скарги.

Суд першої інстанції неправильно визначився із змістом та характером спірних правовідносин, не дав їм належної правової оцінки, внаслідок чого помилково визначив підстави відмови у позові, а тому рішення на підставі вимог пункту 4 часини 1 статті 376 ЦПК України слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

З урахуванням того, що за наслідками апеляційного перегляду висновок суду першої інстанції щодо розгляду позову відмову у позові залишився незмінним, не вбачається підстав для розподілу судових витрат апеляційним судом, які в цій справі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 серпня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 16 жовтня 2024 року