ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/24190/23

Провадження № 22-ц/4820/866/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю сторін та їх представників,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа виконавчий комітет Хмельницької міської ради, про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Заворотної О.Л. від 20 лютого 2024 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , вказувала, що з 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , в якому народились сини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . З часу реєстрації шлюбу позивачка із сім`єю проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.11.2016 року справа № 686/22258/16-ц шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У червні 2023 року позивачка із сином ОСОБА_2 виїхали за межі України до старшого сина. В період своєї відсутності позивачка дізналася, що відповідачка змінила замки в квартирі та вивозить речі позивачки з квартири. В серпні 2023 року, повернувшись із сином в Україну, позивачка не змогла відчинити двері квартири, відчинив двері сторонній чоловік, який повідомив, що він квартирант.

Вона з сином постійно проживали у спірній квартирі, оплачували комунальні послуги, жодного випадку руйнування та псування житла, використання його не за призначенням не було, іншого житла позивачка не має, натомість відповідачка має інше житло, де вона зареєстрована і постійно проживає. ОСОБА_3 24.03.2023 року самовільно та протиправно зняла позивачку з реєстрації в квартирі, а 17.05.2023 року - також її сина ОСОБА_5 . Своєму онукові ОСОБА_2 відповідачка чинить перешкоди у користуванні житлом, не допускаючи його до квартири, чим завдала позивачам моральної шкоди.

За цих підстав позивачка просила зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення неповнолітнього ОСОБА_2 разом з його матір`ю в квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду на користь ОСОБА_1 в розмірі 20000 грн., на користь ОСОБА_2 30000 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року в позові ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа виконавчий комітет Хмельницької міської ради, про вселення, усунення перешкод в користуванні житлом, стягнення моральної шкоди, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вказує, що в квартиру вселилася, перебуваючи у зареєстровано шлюбі з ОСОБА_4 , сином власниці квартири ОСОБА_3 . В цій квартирі вона з чоловіком прожили 21 рік, вели спільне господарство з 2002 року, що свідчить про сталість сімейних відносин та довготривалість перебування членом сім`ї. Вона та діти були зареєстровані в цій квартирі, відповідачка як власник квартири дала згоду на проживання в ній родини (сина, невістки та її онуків). Відповідачка має ще одну квартиру, в якій постійно проживає. Всі витрати по квартирі за адресою: АДРЕСА_2 протягом 14 років несла вона та ОСОБА_4 , в тому числі проведення поточних ремонтів, сплату комунальних послуг, придбання меблів та побутової техніки тощо. Припинення у неї як колишньої дружини сина відповідачки, а також її неповнолітнього онука, статусу члена сім`ї, у зв`язку із розірванням шлюбу, не припиняє її з сином права на користування цією квартирою та не дає права колишній свекрусі чинити перешкоди у користуванні житлом. На її думку, суд першої інстанції надав перевагу застосуванню принципу «захисту права власності» та формально підійшов до вирішення справи, не надавши належної оцінки обставинам, пов`язаних із захистом права матері та малолітнього сина на житло.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що малолітній ОСОБА_2 не міг на момент виникнення правовідносин самостійно визначати своє місце проживання, а також не врахував того, що фактично малолітній син та його мати залишаються без житла.

У відзиві ОСОБА_3 просить рішення суду залишити без задоволення. Вказує, що ОСОБА_1 позбавляє її належно володіти, користуватися і розпоряджатися її квартирою. До 2018 року ОСОБА_1 була зареєстрована в своєї мами ОСОБА_6 , яка є власницею 2 квартир. За життя її сина, за його погодженням, 24.03.2023 року ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання у квартирі по АДРЕСА_2 та жодних претензій у неї не було. Вона ніколи не проживала спільно з позивачкою та її сином, вони не були і не є членами її сім`ї.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.2002 року, на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Позивачка перебувала в шлюбі з сином відповідачки, ОСОБА_4 , в цьому шлюбі народилися сини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З часу реєстрації шлюбу позивачка із сім`єю (дітьми та чоловіком) проживали в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.11.2016 року справа № 686/22258/16-ц шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Згідно з довідкою № Л-03-35764 від 28.08.2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 01.06.2018 року по 24.03.2023 року,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 17.01.2018 року по т.ч.,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17.01.2018 року по 17.05.2023 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 24.03.2023 року по 22.04.2023 року.

11.09.2023 року ОСОБА_3 зареєструвала місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачка та її син не є членами сім`ї власниці квартири, проживали та користувалися квартирою з дозволу власниці, тому самостійного права користування квартирою не набули незалежно від тривалості проживання у ній.

Так, згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник май на має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення (квартири чи будинку) вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України внормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 Житлового кодексу України за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» - членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини, чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення свого права власності у будь-який час.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 вселилася в спірну квартиру як дружина сина власниці квартири ОСОБА_3 . Доказів того, що позивачка вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власницею квартири і була членом її сім`ї, матеріали справи не містять.

Отже, право користування спірною квартирою у ОСОБА_2 виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статтею 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

В постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц та в постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Наведене цілком спростовує доводи апеляційної скарги про право апелянтки та її сина на користування спірною квартирою як членів сім`ї власниці, оскільки останні ніколи не були і не є членами її сім`ї. З цих підстав не підлягає застосуванню постанова Великої палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455 на яку посилається апелянтка.

Відповідно до ч.5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

За змістом п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Встановивши, що позивачка та її син користувалися спірною квартирою зі згоди відповідачки як власниці під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту (розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , син відповідачки помер, позивачки знята з реєстрації у спірній квартирі) припинилися, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що право користування позивачкою спірною квартирою, припинилося.

Посилання апелянтки на проведення ремонту у квартирі та її утримання за власні кошти також не мають істотного значення, оскільки ці обставини не входять до предмета доказування у цій справі.

Апеляційний суд враховує, що якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зауважував, що у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний надмірний тягар.

Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Апеляційний суд, оцінюючи позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення на предмет пропорційності втручання у право на житло ОСОБА_3 , встановив, що обмеження у здійсненні прав ОСОБА_3 , як власниці житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягають усуненню, оскільки правова підстава для усунення перешкод і вселення ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 у квартирі відпала, останні не є членами сім`ї власника.

ОСОБА_3 стверджувала, що ОСОБА_1 , хоча не має на праві власності житла, проте проживає в квартирі своєї матері ОСОБА_6 , яка має у власності дві квартири, де була зареєстрована до 2018 року ОСОБА_1 (по АДРЕСА_3 , а також по АДРЕСА_4 ).

В свою чергу ОСОБА_1 подала до суду копії квитанцій, згідно з якими вона сплачувала за спожиті комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 у 2019, 2022 роках (а.с. 18-36).

Як пояснила апелянтка в судовому засіданні, її матір перебуває закордоном і квартира є вільною. Позивачка не позбавлена можливості проживати із своїм сином в її квартирі.

Отже, суд першої інстанції врахував пропорційність втручання у право особи на житло, та з огляду на встановлені обставини дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 червня 2024 року.

Судді Л.М. Гро

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк