Справа № 761/3508/24
Провадження № 2/761/5374/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Пономаренко Н.В.

за участю секретаря Яцишина А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання представника відповідача про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання угоди про інвестування в організацію і здійснення підприємницької діяльності розірваною, -

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розірваною (припиненою) угоди (договору) про інвестування в організацію і здійснення підприємницької діяльності, відповідно до якої позивач просив суд:

- визнати домовленості, викладені у розписку від 19 грудня 2006 р., інвестиційною угодою (договором);

- прийняти рішення про припинення (розірвання) інвестиційної угоди (договору) від 19 грудня 2006 р., укладеною між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , та припинення у зв`язку з цим цивільних прав і обов`язків в рамках цієї угоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розірваною (припиненою) угоди (договору) про інвестування в організацію і здійснення підприємницької діяльності. Розгляд вказаної цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Одночасно з відзивом 30.04.2024 до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. В обґрунтування клопотання вказано, що рішення Деснянського районного суду міста Києва по справі №754/9109/15-ц, провадження №2/754/254/17, яке набрало законної сили 21.05.2018, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються стаття 1047, 207, 1046, 1049, 525, 526, 599, 1048, ч. 2 ст. 65 ЦК України, а саме між сторонами було укладено договір позики з дотриманням письмової форми, і аж ні як не угоди (договір) про інвестування в організацію і здійснення підприємницької діяльності.

На обговорення учасників процесу в судовому засіданні 26.06.2024 поставлено вказане клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні висловили свої заперечення щодо підстав для закриття провадження у цивільній справі, наголосили, що в межах даного спору вимоги позивача не є тотожними з тим, що розглянуті в рішенні Деснянського районного суду міста Києва по справі №754/9109/15-ц, а також зазначила, що у вказаних справа різний предмет і підстави позову.

Представник відповідача клопотання підтримала та просила його задовольнити.

Вислухавши думку представника позивача та представника відповідача, оцінивши наявні підстави для закриття провадження у цивільній справі, з підстав, передбачених п.3 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до наступних висновків.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статей 1, 3 Цивільного кодексу України, статей 2,4-5,12-13,19 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п.33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п.53 рішення ЄСПЛ від 08квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

Пред`явлення позову (заяви) це процесуальна дія, яка має здійснюватися у порядку, передбаченому ЦПК України.

Після одержання позовної заяви суддя з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 175,176,177 ЦПК України; 4)належить позовну заяву розглядати за правилами цивільного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в цивільній справі, встановлених цим Кодексом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. ( ч. 1 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України)

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, а також подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. ( п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 44 Цивільного процесуального кодексу України)

ЄСПЛ застосовує положення, передбачене ч. 3 ст. 35 Конвенції, де вказано, що Суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується Судом у кожному конкретному випадку окремо.

Виходячи з положень частини третьої статі 175 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява, серед іншого, повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили чи ухвали суду про закриття провадження у справі, постановленої між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається.

Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов`язана з виключністю судового рішення. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. При цьому, зазначені підстави для відмови у відкритті провадження у справі спрямовані на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті.

Зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду. Під підставами позову, як вказує Верховний суд України, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Виклад обставин та підстав також необхідний для визначення тотожності позову, захисту відповідача від позову, зміни позову позивачем і, найголовніше, - для визначення предмета доказування по даній справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову становлять обставини (фактична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача.

При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Верховний Суд в своїй постанові від 25 квітня 2019 року у справі №540/406/19, від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) зазначив, що закриття провадження у справі разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Як з`ясовано судом після відкриття провадження у вказаній цивільній справі, 27 грудня 2017 року Деснянським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 754/9109/15-ц, як позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 1 063 092, 01 грн. Вказаний розмір заборгованості виник на підставі договору позики від 19 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що оформлений розпискою від 19.12.2016. Вказане рішення набрало законної сили 21.05.2018.

Апеляційним судом міста Києва від 21 травня 2018 року у апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року - залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2017 - залишено без змін.

Отже, хоч і спір виник між тими ж сторонами проте із різними процесуальними статусами, проте матеріально-правові вимоги в цих позовах не є тотожними, підстави та предмет позов не є ідентичними, оскільки позов, який перебуває на розгляді стосується правовідносини щодо визнання домовленості, викладені у розписці від 19 грудня 2006 р., інвестиційною угодою (договором) та припинення (розірвання) інвестиційної угоди (договору) від 19 грудня 2006 р., укладеною між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27.12.2017 описує правовідносини щодо стягнення заборгованості за договором позики укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що оформлений розпискою від 19.12.2016.

За наведених обставин та враховуючи підстави та предмет позову, суб`єктивний склад сторін спору, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у цивільній справі на підставі вимог п. 3 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, тому в задоволенні клопотання про закриття провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись статями 2-5, 12-13, 19, 255, 260, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,-

у х в а л и в :

в задоволенні клопотання - відмовити.

У відповідності до вимог ст. 353 ЦПК України ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення на неї включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено: 27.06.2024.

Суддя :