Провадження № 22-ц/802/1081/24 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Виконавчий комітет Луцької міської ради, про виселення за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк (далі - АТ КБ) «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 07 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № М3-45.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та позичальником укладений договір іпотеки від 14 серпня 2007 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2010 року у справі № 2-8468/2010 звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Закритим акціонерним товариством акціонерний банк (далі - ЗАТ КБ) «Приватбанк», з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності.

Позивач зазначав, що умовами договору іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Всупереч умовам договору іпотеки ОСОБА_2 зареєструвала у квартирі свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, ОСОБА_3 не має право користуватися спірною квартирою, яка є предметом договору іпотеки, оскільки був зареєстрований у ній з порушенням вимог законодавства, а тому підлягає виселенню.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «Приватбанк» просило суд виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у якій він зареєстрований та (або) проживає, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавала.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа Виконавчий комітет Луцької міської ради, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а мотивувальна частина рішення суду - зміні, із викладенням її в редакції цієї постанови та залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № М3-45, до якого сторони згідно з додатковим договором № 2 від 13 серпня 2012 року внесли зміни шляхом викладення кредитного договору в іншій редакції (а.с.6-8, 10-13).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та позичальником укладений договір іпотеки від 14 серпня 2007 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14, 15).

Пунктом 21.7. договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язується не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2010 року у справі № 2-8468/2010 передано в заклад ЗАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_2 належного їй на праві власності заставленого майна, товару в обороті, який зазначено в договорі застави № М3-45 від 07 серпня 2007 року, а саме: взуття різних марок у кількості 230 штук, загальною вартістю 22 795 грн.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № М3-45 від 07 серпня 2007 року у розмірі 93 607 грн 67 коп. звернуто стягнення на товар в обороті, який зазначено в договорі застави №М3-45 від 07 серпня 2007 року, а саме: взуття різних марок у кількості 230 штук, загальною вартістю 22 795 грн, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення застоводержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця.

Звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності.

Виселено ОСОБА_2 з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у м. Луцьк.

Судом також встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , а з 28 вересня 2012 року і її неповнолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19 зворот, 30, 31).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Отже, судовому захисту підлягають лише порушене, невизнане або оспорюване право особи, а також її законний інтерес.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що в порушення п. 21.7. договору іпотеки у квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди іпотекодержателя. При цьому ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилаючись, зокрема, на ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просив суд виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції з посиланням на ст. 109 ЖК України виходив з того, що згідно з умовами кредитного договору кредит був наданий на здійснення будівельних робіт та поповнення оборотних коштів, а спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не придбавалася за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Суд зазначав, що виселення відповідача ОСОБА_3 із спірного житлового приміщення допускається лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення, однак, позивач будь-яких відомостей про інше постійне жиле приміщення, в яке може бути виселений відповідач ОСОБА_3 , суду не надав, як і не надав відомостей про наявність на праві власності у його законних представників іншого житла, яким може користуватися малолітній ОСОБА_3 . Зважаючи на відсутність іншого постійного жилого приміщення, яке може бути надане ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що заявлений банком позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у позові АТ КБ «Приватбанк», однак, не може погодитися із мотивами, з яких суд виходив відмовляючи у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені ст. 611 ЦК України.

Частиною 2 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку, крім встановлених законом випадків, коли наступну іпотеку заборонено; відчужувати предмет іпотеки, крім встановлених законом випадків, коли відчуження предмета іпотеки заборонено; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Водночас ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9, частин 1, 4 ст. 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

З аналізу положень ч. 2 ст. 64 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) слідує, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Частинами 2-4 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч. 2 ст. 156 ЖК України).

За загальним правилом, визначеним ст. 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

У справі, яка переглядається, АТ КБ «Приватбанк» в позовній заяві зазначило, що підставою позову було порушення відповідачем вимог п. 21.7. договору іпотеки, а саме: відповідачем зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди іпотекодержателя. Підставу позову позивач у суді першої інстанції не змінював. При цьому позивачем не надано доказів, що реєстрація у зазначеній квартирі членів сім`ї іпотекодавця порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя.

Посилання позивача на недобросовісну поведінку іпотекодавця, порушення нею умов договору можуть свідчити про наявність підстав для застосування до сторони договору відповідних правових наслідків, встановлених договором іпотеки або законом.

При цьому позивач не позбавлений права захищати будь-які свої інтереси та права, які випливають із судового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2010 року у справі № 2-8468/2010, дотримуючись при цьому вимог ЦПК України, які сформульовані в рівній мірі як для суду, так і для сторін судового провадження.

Виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно з урахуванням положень ст. 47 Конституції України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, чого у спірних правовідносинах судом першої інстанції не встановлено, крім ст. 109 ЖК України, на яку позивач як на підставу позову не посилався.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини 1 та 2 ст. 367 ЦПК України).

Підставами позову про виселення відповідача із вказаної квартири, яка є предметом іпотеки, позивач зазначає порушення ОСОБА_2 п. 21.7. договору іпотеки, яке, на думку позивача, полягає у реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цій квартирі. Саме так сформульовані вимоги та аргументи позивача у його позові. Водночас суд першої інстанції відмовляючи у позові, не виходив виключно із суті заявлених у суді першої інстанції вимог позивача, підстав позову, його аргументів та доказів, наданих суду, оскільки керувався фактично лише ст. 109 ЖК України.

Попри вимоги ч. 3 ст. 12, частин 2 та 4 ст. 83 ЦПК України позивач не зазначив в позовній заяві такої підстави позову для виселення як те, що відбулося звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки, що є підставою для виселення усіх осіб, які в ньому проживають на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, а зміни підстав позову в суді апеляційної інстанції не передбачено нормами ЦПК України.

Позивач не посилався та не доводив порушення обов`язку суду першої інстанції щодо збирання ним доказів у цій цивільній справі відповідно до умов ч. 2 ст. 13 ЦПК України. Суд, за деяким виключенням, не здійснює самостійне збирання доказів на користь однієї із сторін спору, оскільки це є порушенням вимог ЦПК України, зокрема ст. 6 та ч. 2 ст. 12, відповідно до яких суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності сторін спору перед законом та судом.

При цьому треба враховувати, що згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, цей позов заявлений не як позов про виселення з предмета іпотеки, на яке було звернене стягнення.

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

При цьому не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача, що окрім предмету іпотеки ОСОБА_2 має у власності дві інші квартири, зареєстрована за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), ніж предмет іпотеки, а тому суд дійшов помилкового висновку, що неповнолітній син ОСОБА_2 , а саме ОСОБА_3 не має іншого житла, оскільки позовні вимоги банку не заявлені на підставі ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Проте, як уже було зазначено, зміна підстав позову в суді апеляційної інстанції не передбачена нормами ЦПК України.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у позові саме на підставі ст. 109 ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, мотивувальну частину рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у цій справі належить змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, в решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2024 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: