КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/5231/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2024

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.,

за участю секретаря Скоропуд С.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадженняв м. Одесі розглянувши клопотання позивача про витребування доказів та клопотання представника відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області Дмитрієнко Каріни Вікторівни про закриття провадження по цивільній справі №947/26311/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

26.08.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання недійсним правочину, а саме його розписку від 20.05.2015 року, надану на ім`я слідчого СУ ГУ МВД України в Одеській області Уштвана В.С.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу було розподілено судді Київського районного суду міста Одеси Петренко В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27.08.2024 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

28.08.2024 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів по цивільній справі №947/26311/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання недійсним правочину, в якому він просить витребувати з Головного управління Національної поліції в Одеській області та Одеської обласної прокуратури оригінал розписки ОСОБА_1 від 20.05.2015 року та належним чином завірену копію його розписки від 20.05.2015 року про отримання ним від СУ ГУ МВС України в Одеській області грошових коштів у загальному розмірі 10400,00 доларів США для її огляду в судовому засіданні.

13.09.2024 року від представника відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області Дмитрієнко Каріни Вікторівни надійшло клопотання про закриття провадження по цивільній справі №947/26311/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання недійсним правочину, оскільки спір у цій справі не може бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства.

30.09.2024 року до суду від позивача надійшли письмові заперечення щодо клопотання відповідача про закриття провадження у справі, просив відмовити у його задоволенні, оскільки не погоджується з доводами відповідача у повному обсязі.

В підготовчому засіданні 09.10.2024 року представник відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області Дмитрієнко Каріна Вікторівна підтримала клопотання про закриття провадження у справі.

Позивач в підготовчому засіданні 09.10.2024 року заперечував проти закриття провадження по справі.

Заслухавши пояснення сторін по справі, оглянувши матеріали справи, суд вважає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а провадження підлягає закриттю, з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

З позовної заяви вбачається, що позивач був заявником у кримінальному провадженні №0000830 від 06.08.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Позивач при конфіденційному співробітництві з органом досудового розслідування, а саме слідчим управлінням ГУНП в Одеській області надав свої власні кошти у розмірі 19000,00 доларів США для проведення заходів, щодо викриття злочинної діяльності ОСОБА_3 .

Гроші позивачу ОСОБА_1 були повернуті в рамках криміналного провадження, про що була складена розписка від 20.05.2015 року.

Отже, підставою даного позову є допущення позивачем, що розписка про повернення йому грошей в рамках кримінального провадження, була складена з порушенням норм ЦПК України.

Суд зазначає, що з приводу подібних спірних правовідносин свою позицію у рішенні від 23.05.2001 року №6-рп/2001 висловив Конституційний Суд України, який зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року у справі № 19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБАЗ щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

В цьому ж рішенні Конституційний Суд наголосив, що здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі.

Таким чином правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Одночасно суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що 06.08.2014 року були внесені відомості до ЄРДР за №0000830 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КПК України, за наслідком чого досудове розслідування надалі здійснювалось за правилами КПК України від 13.04.2012 року №4651-VI.

Отже, до даних правовідносин належить застосуванню норми КПК України від 13.04.2012 року №4651-VI.

Згідно з ч.9 ст.100 КПК України, у разі закриття кримінального провадження на стадії розслідування питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду за клопотанням слідчого чи прокурора, а на стадії судового розгляду - судом.

Тому, відповідно до приписів ч.9 ст.100 КПК України, у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке подається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому вказаною нормою визначено які рішення щодо долі речових доказів може прийняти суд та процедура розгляду даного питання, яка здійснюється в порядку передбаченому ст. 171-174 КПК України.

Отже, позивач звертаючись до суду з цим позовом до відповідача стосовно грошових коштів, які є речовим доказом в кримінальному провадженні, діє, як учасник кримінального провадження, права і обов`язки якого визначені кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі не є приватноправовим та не може бути предметом розгляду в цивільному судочинстві.

Вказаний висновок узгоджується із правовим висновком, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року по справі №808/3351/17.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, оскільки суд доходить до висновку, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження в цій справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України підлягає закриттю.

Крім того, клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів підлягає залишенню без задоволення, у зв`язку із закриттям провадження по цивільній справі №947/26311/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання недійсним правочину.

Керуючись ст.84, п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів залишити без задоволення.

Клопотання представника відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області Дмитрієнко Каріни Вікторівни про закриття провадження по цивільній справі №947/26311/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання недійсним правочину задовольнити.

Провадження по цивільній справі №947/26311/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання недійсним правочину закрити.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду в порядку кримінального судочинства.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в частині закриття провадження у справі шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 16.10.2024 року.

Суддя В. С. Петренко