Красноокнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/284/24
Провадження № 2/506/113/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.06.2024 року селище Окни

Красноокнянський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Чеботаренко О.Л.

за участю секретаря судового засідання Смернової Д.Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Окни цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей,

В С Т А Н О В И В:

Вказана позовна заява надійшла до суду 19.03.2024 року через систему «Електронний суд».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 20 лютого 2010 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу із відповідачем вони мають спільних малолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Протягом останніх років між сторонами виникали суттєві розбіжності у поглядах на сімейне життя та життя в цілому, виховання дітей, у зв`язку з чим були конфлікти та сварки, що спричинило втрату почуття любові та поваги один до одного. Вони намагались врегулювати спір та примиритися, однак дані спроби не дали ніякого результату. Стосунки між ними остаточно розладились, зникло взаєморозуміння, взаємоповага, конфлікти стали постійними, станом на дату подання позову сторони проживають окремо, остаточно припинені шлюбні відносини. Позивач орендує житло та діти проживають разом з нею, що підтверджується довідками про місце проживання дітей. Також сімейне життя у позивача з відповідачем не склалося через те, що в них різні характери та протилежні погляди на шлюб та сім`ю. На даний момент сторони не ведуть спільного господарства та бюджету. Подальше спільне життя їх як подружжя і збереження шлюбу суперечать інтересам позивача. Майнових спорів між ними немає та спорів про визначення місця проживання дітей теж немає. Тому позивач просила їх шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу вона бажає і надалі іменуватися шлюбним прізвищем « ОСОБА_7 ». Крім того ,оскільки виникла необхідність в упорядкуванні аліментних відносин між сторонами шляхом винесення судового рішення, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на малолітніх дітей у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту звернення до суду, до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою від 22.03.2024 року позовна заява була залишена без руху.

27.03.2024 року до суду надійшли виправлення недоліків позовної заяви.

Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, 17.04.2024 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак від неї до суду надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи провести у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.32/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України.

Відповідач неодноразово викликався в судові засідання шляхом надсилання судових повісток за місцем його зареєстрованого місця проживання.

За інформацією, повідомленою суду начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 від 06.06.2024 року, відповідач - ОСОБА_2 є військовослужбовцем, та на даний час проходить військову службу в лавах ЗСУ за мобілізацією від 18.12.2023 року в військовій частині НОМЕР_1 .

У зв`язку із вищезазначеним, відповідач в судове засідання не з`явився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Позов визнає, погоджується на розірвання шлюбу та на стягнення аліментів на 4-х дітей в розмірі 1/2 частини доходу /а.с.38/.

Зважаючи на те, що через військову агресію російської федерації проти України в Україні оголошено воєнний стан (Закон України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, строк дії якого продовжено), у зв`язку з чим за вимогами п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у даній справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, суд прийшов до наступного.

Згідно із нормами статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За Цивільним кодексом України фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, суд при розгляді справи керується верховенством права. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Таким чином, враховуючи конституційні норми щодо заборони на втручання в особисте і сімейне життя, до яких і відноситься перебування у шлюбі та вільне право на його розірвання, що є невід`ємним правом кожного, суд приходить до висновку, що, при умові того, що позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, а відповідач, який є військовослужбовцем, погоджується на розірвання шлюбу та просив розглядати справу за його відсутності, то у даному випадку зупинення провадження по справі суд розцінює, як втручання у особисте життя позивача та відповідача та звуження їх невід`ємних та конституційно закріплених прав на особисте життя.

Крім того , відповідач не заперечував проти розгляду справи, тому в даному випадку зупинення провадження не буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини щодо належного та своєчасного матеріального забезпечення.

Так ,відповідно до ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Таким чином, суд вважає ,що зупинення провадження по справі явно буде суперечити як особистим інтересам сторін, так і інтересам їх неповнолітніх дітей.

Так як відповідач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, то, з урахуванням вищевикладеного, справа розглянута за його відсутності, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України.

Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 20 лютого 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №04 /а.с.15/.

Сторони мають малолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і, згідно наданих копій свідоцтв про народження дітей, відповідач є батьком дітей /а.с.9,12,14,16/.

Діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні /а.с.8/.

Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу.

Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, на момент подачі позову позивачем до суду шлюбні відносини між ними припинені та вони проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати.

При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 180 СК України, передбачено батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Ч.3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, судом встановлено що між позивачем та відповідачем домовленості щодо утримання їх малолітніх дітей не досягнуто.

Що стосується розміру аліментів, суд прийшов до наступного.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.1 ст.183 СК, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Ч.2 ст.183 СК України встановлено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ч.3 ст.183 СК України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як зазначено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України.

Крім того, при стягненні аліментів за іншою процесуальною процедурою (видачі судового наказу), відповідно до ч.5 ст.183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Таким чином законодавець за аналогічними правовідносинами визначив частину заробітку платника аліментів із розрахунку на трьох і більше дітей.

При цьому, доказів того, що відповідач не працює і не має постійного заробітку або докази щодо неможливості сплати аліментів у розмірі, в якому просить стягувати позивач, відповідач, в порушення ст.81 ЦПК України, не надав.

Таким чином, враховуючи що законодавством передбачене стягнення аліментів у розмірі на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів в порядку наказного провадження, виходячи із аналогії закону та враховуючи що позивач подала позов про стягнення аліментів на чотирьох дітей, а відповідачем до суду не подано доказів щодо неможливості сплати аліментів у розмірі, в якому просить стягувати позивач, суд вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку відповідача (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину буде належним для забезпечення гармонійного всебічного розвитку дітей.

З урахуванням вищевикладеного, з метою забезпечення дотримання прав та інтересів дітей, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Так, позивач ухвалою суду від 17.04.2024 року була звільнена ід сплати судового збору за позовними вимогами щодо розірвання шлюбу.

Крім того, позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами щодо стягнення аліментів.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України , якщо сторону ,на користь якої ухвалено рішення ,звільнено від сплати судових витрат ,то з другої сторони стягуються витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір у дохід держави за розгляд позовних вимог щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів .

Керуючись ст.ст.10, 13, 76-81, 133, 141, 142, 259, 263-265 ЦПК України, ст.112, 180,182,183,191 СК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей, задовольнити повністю.

Шлюб, зареєстрований 20 лютого 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Красноокнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №04, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище, набуте в шлюбі « ОСОБА_7 ».

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, до повноліття ОСОБА_3 до 12 січня 2030 року, а далі, якщо після досягнення повноліття ОСОБА_3 ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, за вирахуванням тієї частки, що припадала на ОСОБА_3 , до повноліття ОСОБА_4 до 28 лютого 2031 року, а далі, якщо після досягнення повноліття ОСОБА_4 ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, за вирахуванням тієї частки, що припадала на ОСОБА_4 , до повноліття ОСОБА_5 до 22 листопада 2032 року, а далі, якщо після досягнення повноліття ОСОБА_5 ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на меншу дитину, за вирахуванням тієї частки, що припадала на ОСОБА_5 , до повноліття ОСОБА_6 до 04 листопада 2040 року, починаючи з 19 березня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в сумі 1937,92 грн (968,96 грн + 968,96 грн) в дохід держави на рахунок: Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106 (Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Рахунок отримувача: UA0026001; Код класифікації доходів бюджету 22030106).

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п.п.15.5) п.1 Перехідних положень ЦПК України, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Красноокнянський районний суд Одеської області або безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СуддяО. Л. Чеботаренко