21.10.2024 Єдиний унікальний номер 205/3503/24
Єдиний унікальний номер 205/3503/24
Провадження № 2/205/2348/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 березня 2024 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міськради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких представником позивача 09 квітня 2024 року було подано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 6 ст. 14 ЦПК України, з метою усунення яких представником позивача надано підтвердження реєстрації електронного кабінету адвоката в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено частково.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про забезпечення доказів повернуто заявникові.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2024 року у ОСОБА_1 задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2024 року клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2024 року ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 повернуто.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2024 року представникові позивача у задоволенні клопотання про витребування доказів та допит свідка відмовлено.

Позивач у своєму позові та письмових поясненнях посилався на те, що на підставі договору дарування від 28 серпня 2020 року позивачеві належить квартира АДРЕСА_1 . 28 серпня 2020 року позивач, як власник квартири, вчинив дії про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку місця проживання за адресою спірного житлового приміщення. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року визнано протиправними дії Департаменту адмінпослуг і дозвільних процедур щодо зняття з реєстрації ОСОБА_2 та зобов`язано відновити реєстрацію місця проживання і внести до реєстру дані про скасування зняття з реєстрації. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року визнано за відповідачем право користування житловим приміщенням та вселено її до спірної квартири. 04 листопада 2023 року відповідач самовільно вселилася в квартиру, не повідомивши власника позивача. 06 листопада 2023 року мати позивача, ОСОБА_4 , навідалася до квартири та викликала наряд поліції. Відповідач не є членом сім`ї позивача, колишній власник ОСОБА_3 згоди на її реєстрацію в квартирі не надавав. На теперішній час відповідач проживає в спірному житлі разом зі своїм співмешканцем, участі в утриманні майна не приймає, у зв`язку з чим заборгованість за платежами по комунальним послугам становить 8 577 грн. 87 коп. Добровільно виселятися з квартири на вимогу власника ОСОБА_2 відмовляється. Таким чином, відповідач вчиняє перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та володінні майном. Просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила права користування житловим приміщенням, та виселити її.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що позивачеві відомо про існування судових рішень від 05 жовтня 2021 року та 10 лютого 2022 року, якими визнано її право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , та вселення. Твердження позивача про те, що вона самостійно вселилася в житлове приміщення не відповідає дійсності, оскільки вселення відбувалося в примусовому порядку в межах виконавчого провадження № 72646369. Тобто, вселення до квартири відбулося у законний спосіб. Підставою для виселення осіб, які правомірно вселилися до квартири, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи, без оцінки законності такого виселення, є втручанням у право на житло. Заперечувала щодо вчинення позивачеві перешкод, вказавши, що з моменту її вселення до квартири ОСОБА_1 жодного разу не був у квартирі. Натомість, його мати, ОСОБА_4 , вчиняла різного виду дії, які інколи мали ознаки дрібного хуліганства, порушення громадського порядку та нецензурної лайки. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Третій особі Департаментові адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений законом строк письмових пояснень на позовну заяву судові не направила.

Третя особа ОСОБА_3 у своїх письмових поясненнях зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не є членом його сім`ї або членом сім`ї ОСОБА_1 , з ними у квартирі АДРЕСА_1 ніколи не проживала, спільного господарства не вела. Він, як попередній власник спірної квартири, ніколи не надавав згоди на реєстрацію відповідача у житловому приміщенні. На момент реєстрації місця проживання 13 вересня 2016 року ОСОБА_2 була повнолітньою, у неї були відсутні правовстановлюючі документи на житло, про власника квартири їй не було відомо, тому вона не могла бути зареєстрованою у квартирі. Позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 28 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 421, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 (а.с. 5-8), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-10).

Згідно з довідкою № 2245, виданою Департаментом адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 26 березня 2024 року, у кв. АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні (а.с. 12).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року визнано протиправними дії Департаменту адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з 28 серпня 2020 року ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання та зобов`язано Департамент адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та внести до реєстру відомості про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 (а.с. 15-22).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року за ОСОБА_2 визнано право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_2 до спірної квартири (а.с. 23-31).

Постановами державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра від 30 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження № 72646369 та № 72646708 з виконання виконавчих листів № 205/6746/20, виданих 31 березня 2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Наказом начальника ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області № 617 від 02 листопада 2023 року для забезпечення громадського порядку 03 листопада 2023 року об 11.00 годині під час проведення виконавчих дій вселення ОСОБА_2 до кв. АДРЕСА_1 задіяно 2 поліцейських (а.с. 133).

Актом державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра від 03 листопада 2023 року встановлено про примусове виконання виконавчого документа про вселення ОСОБА_2 до кв. АДРЕСА_1 (а.с. 134).

19 березня 2024 року ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулася до Департаменту адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 .

Як підставу своїх позовних вимог ОСОБА_1 вказує самовільне вселення відповідача до належної йому квартири та незаконну реєстрацію місця проживання у ній, проте, наданими до матеріалів цивільної справи доказами вказані твердження спростовуються.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 вселилася в спірну квартиру АДРЕСА_1 04 листопада 2023 року самовільно, що не відповідає дійсності, оскільки з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що вселення відповідача до належної позивачеві квартири відбулося в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2022 року, яке набрало законної сили та обов`язковим для виконання.

При цьому, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії Департаменту адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з 28 серпня 2020 року ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання та зобов`язано Департамент адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та внести до реєстру відомості про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , тобто судовим рішенням встановлено факт правомірності користування відповідачем спірним житловим приміщенням.

Спірні питання з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг, чим вмотивовано позивачем позицію, можуть бути вирішені іншим шляхом, зокрема розподілом особових рахунків або стягнення понесених витрат у судовому порядку. Крім цього, розрахунку заборгованості за оплату комунальних послуг, з якого можливо встановити, що така заборгованість виникла за період проживання ОСОБА_2 в житловому приміщення, а не за інший період, стороною позивача до матеріалів справи не надано.

Суд зауважує, що при укладенні договору дарування квартири від 28 серпня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О., нотаріусом зазначено застереження, що на момент укладання договору дарування, згідно з довідкою № 7785 від 26 серпня 2020 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровано одну особу ОСОБА_2 . Тобто, позивач був обізнаний та погодився з вказаною обставиною.

Крім цього, у рішеннях Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року та від 10 лютого 2022 року зазначеній обставині надано правову оцінку разом з іншими доказами у їх сукупності та зазначено як одну з підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_2 по цивільним справам.

Також, як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач чинить перешкоди власникові у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою, проте не зазначає, у чому ці перешкоди полягають. Як випливає з пояснень у позовній заяві, конфлікт виникає саме між відповідачем і сторонньою особою матір`ю позивача, ОСОБА_4 , про допит якої позивачем було заявлено, та яка уповноважена представляти його інтереси на підставі довіреності від 29 грудня 2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сало В.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Разом з цим, суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 Верховний Суд висловив позицію про те, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року № 317/3272/16-ц визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Окремо суд зауважує, що підставою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Зазначена обставина спростовується як поясненнями позивача і запереченнями відповідача, так і матеріалами справи. Право користування спірним житловим приміщенням, належним позивачеві, встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги.

Оскільки позивачем до позову не додано будь-яких доказів на підтвердження обставин, що викладені у ньому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено, сплачений ним судовий збір у загальному розмірі 2 422 грн. 40 (а.с. 1, 58) слід віднести за його рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ), треті особи ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (місцезнаходження за адресою: 49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, буд. 58) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення, відмовити.

Судовий збір у розмірі 2 422 гривень 40 коп. віднести за рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: