Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3283/23 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 8 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 274/3283/23 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна та просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 50 280,00 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частини відчуженого спільного майна подружжя : автомобіля марки ВАЗ 21121, сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В обгрунтування позову вказав, що під час перебування в шлюбі з відповідачкою, ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки ВАЗ 21121 сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який є спільною власністю подружжя і підлягає поділу між ними. Після розірвання шлюбу він запропонував відповідачці поділити належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль, шляхом сплати відповідачкою йому 1/2 частини його вартості, проте відповідачка відмовилася. В подальшому він дізнався, що відповідачка продала їх автомобіль, хоча він письмової згоди на відчуження спірного автомобіля не надавав. 27.08.2021 автомобіль перереєстровано в ТСЦ 0545 на нового власника.

28.06.2023 ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 та просила визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль марки ВАЗ 21121, 2007 року випуску.

В обгрунтування вимог зазначила, що із 19.05.2012 вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2021. Вказала, що шлюбні відносини між ними було фактично припинено з березня 2020 року та з цього часу вони не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету. В грудні 2020 року вона з дитиною залишила квартиру і стала проживати зі своїм теперішнім чоловіком за іншою адресою, а 23.05.2023 року зареєструвала з ним шлюб. В жовтні 2020 року, в період окремого проживання з ОСОБА_1 , дізналась що він має намір продати автомобіль марки ВАЗ 21121, 2007 року випуску за 20 000,00 грн, оскільки 23.10.2020 завершувався термін дії довіреності. Їй було відомо, що автомобіль знаходиться у вкрай незадовільному стані, вона запропонувала ОСОБА_1 продати автомобіль їй, на що останній погодився і 23.10.2020 продав їй вказаний автомобіль за 20 000, 00 гривень, оформивши на її ім`я договір купівлі-продажу транспортного засобу. Позивач вказала, що кошти на придбання автомобіля були її особистими коштами, які вона набула під час окремого проживання з ОСОБА_1 (а.с.86-90).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16.10.2023 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна. Об`єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі, в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна (а.с.103-104).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ 21121, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 48025 ( сорок вісім тисяч двадцять п"ять) грн. 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі, відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, а її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що вона дійсно придбала автомобіль у ОСОБА_1 та він не є спільно нажитим майном, як встановлено судом першої інстанції. Вказаний автомобіль був придбаний за її особисті кошті для власних потреб. Нею до суду першої інстанції було подано ряд доказів на підтвердження її матеріального стану, проте суд дійшов хибного висновку про відсутність у неї власних коштів. Крім того, під час розгляду справи про розірвання шлюбу ОСОБА_1 погодився, що спору про поділ спільно нажитого майна немає. Тому вважає, що автомобіль хоча і придбаний в період шлюбу, проте за її особисті кошти, та не може вважатися спільною власністю подружжя.

Також не погоджується із сумою ринкової вартості автомобіля, визначеної судом, та вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги поданий нею доказ на підтвердження вартості автомобіля.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В апеляційному суді ОСОБА_2 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення її зустрічного позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі, а в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Рись В.Г. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається ОСОБА_2 , не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 19.05.2012 перебували у шлюбі, зареєстрованому Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 149.

Від спільного шлюбу мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також встановлено, що 23.10.2020 між сторонами укладено договір купівлі-продажу 1842/2020/2264431 транспортного засобу, а саме автомобіля марки ВАЗ 21121, сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_1 автомобіль за 20 000 грн. (а.с.45-47).

Згідно копії полісу № АР/9549653 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23.10.2020, страхувальником ТЗ ВАЗ 21121, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 виступав ОСОБА_1 . Строк дії полісу до 30.10.2021 (а.с.15).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2021 шлюб між сторонами розірвано (а.с.11-12).

23.05.2023 ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 та змінила прізвище на " ОСОБА_6 » (а.с.37).

Із копії листа ТСЦ МВС №1842 від 16.05.2023 № 5аз вбачається, що автомобіль ВАЗ 21121, д/н НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_3 , 28.07.2021 перереєстровано в ТСЦ 0545 на нового власника (а.с. 68).

Згідно висновку оцінювача ОСОБА_7 від 25.03.2023 середня ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21121, 2007 року випуску станом на 25.05.2023 складає 100560,00 грн (а.с.16-18).

Згідно звіту 38/06-ТЗ від 27.06.2023 про належну оцінку автомобіля ВАЗ 21121 (2007 р.в.), станом на 27.06.2023 ринкова вартість автомобіля становить 20776 грн (а.с.48-68).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.12.2023 призначено у справі судову автоварознавчу експертизу з метою встановлення дійсної середньої ринкової вартості автомобіля ВАЗ 21121, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно висновку судового експерта ОСОБА_8 від 04.01.2024 №496, середня ринкова вартість (ціна) автомобіля ВАЗ 21121, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 станом на 04.01.2024 складає 96050 грн (а.с.134-137).

На підтвердження свого матеріального стану під час шлюбу, ОСОБА_2 надала копії наступних документів: свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.11.2020, на земельну ділянку площею 3,6284 га, що розташована на території Шпичинецької сільської ради Ружинського району Житомирської області; довідку про доходи отримані в ПСП "Батьківщина" від 30.10.2023 "1067, згідно якої її дохід в період січень 2020-грудень 2020 склав 17647,81 грн. та пропуск, виписаний на ім`я " ОСОБА_3 за 2020 рік, виданий ТОВ "Українська ягода", скріншоти з соціальної мережі " Інстаграм" (а.с.112-121).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та про відмову в повному обсязі у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля особистою приватною власністю за їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, що був придбаний під час перебування в шлюбі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_2 вказала, що з березня 2020 року між нею та ОСОБА_1 шлюбні відносини фактично припинені, спільного бюджету вони не мали, спільного господарства не вели, а тому спірний автомобіль, який вона придбала у жовтні 2020 року за власні кошти, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , є її особистою власністю.

ОСОБА_2 на підтвердження своїх аргументів щодо придбання спірного автомобіля за особисті кошти та спростування презумпції спільності права власності подружжя надала: копії наступних документів: свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.11.2020, на земельну ділянку площею 3,6284 га, що розташована на території Шпичинецької сільської ради Ружинського району Житомирської області; довідку про доходи отримані в ПСП "Батьківщина" від 30.10.2023 "1067, згідно якої її дохід в період січень 2020-грудень 2020 склав 17647,81 грн. та пропуск, виписаний на ім`я " ОСОБА_3 за 2020 рік, виданий ТОВ "Українська ягода", скріншоти з соціальної мережі " Інстаграм" (а.с.112-121).

Водночас ОСОБА_2 вказувала, що проживала за однією адресою із ОСОБА_1 , оскільки не мала коштів для переїзду в інше житло.

З метою встановлення дійсних обставин справи, а саме факту спільного проживання у шлюбі судом першої інстанції були допитані свідки.

ОСОБА_9 ( мати ОСОБА_1 ) пояснила, що разом зі своїм чоловіком ночувала у квартирі сина червні, серпні 2020 року, ОСОБА_2 готувала всім їжу, вони ночували в одній кімнаті, а діти спали в іншій, вона не помітила, що вони проживають окремо один від одного. У червні 2020 року невістка допомагала їй сапати город.

Аналогічні показання надав брат позивача за первісним позовом ОСОБА_10 .

ОСОБА_11 (знайома сторін) пояснила, що в лютому ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_12 помер батько, на поховання якого родина Бойків позичала у неї грошові кошти в сумі 20000,00 грн., які частинами віддавав ОСОБА_1 , при цьому завжди була присутня ОСОБА_2 . Кошти повернули влітку 2020 року.

Отже, жодними доказами не підтверджено, що шлюбні відносини між сторонами по справі фактично було припинено в березні 2020 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що обставини непроживання її з ОСОБА_13 підтверджуються обставинами, які встановлені судом при розгляді справи № 274/506/21 про розірвання шлюбу не заслуговують на увагу та спростовуються рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2021 (а.с. 11-12).

Виходячи із аналізу наведених доказів та показань свідків, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що сім"я сторін розпалася в грудні 2020 року, лише після того, як позивач - відповідач дізнався про подружню зраду дружини.

Місцевий суд обгрунтовано зазначив, що вказуючи на те, що фактично шлюбні відносини припинено в березні 2020 року, ОСОБА_2 залишилася проживати у квартирі ОСОБА_1 , як вона особисто пояснила в судовому засіданні, тому що в неї не було коштів на окреме житло, що безперечно свідчить про те, що заощаджень на суму 10 000,00 грн в неї не було.

Отже, протягом 2020 року сторони по справі жили як одна сім"я та мали спільний бюджет, а тому усі доводи ОСОБА_2 про те, що у цей період вона працювала майстром манікюру та отримувала певні доходи, доходи від роботи у ТОВ "Українська ягода", які, на думку, ОСОБА_2 , можуть бути підтверджені пропуском, і ці доходи є її особистою власністю, є безпідставними та суперечать положенням частини 2 статті 61 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Спадщина, яку отримала ОСОБА_3 після смерті свого батька у вигляді земельної ділянки площею 3,6284 га є її особистою власністю, що ніким не заперечується (а.с.112-113).

Доходи, які вона отримала у грудні 2020 року від оренди зазначеної земельної ділянки в сумі 17647,81 грн. збігаються з періодом, коли позивач (за зустрічним позовом) почала проживати окремо від відповідача (за зустрічним позовом) та не підтверджують ту обставину, що у жовтні 2020 року вона могла придбати спірний автомобіль за ці кошти.

Показання свідка ОСОБА_14 , знайомої ОСОБА_2 , про те, що остання позичила в неї 10 000,00 грн. на придбання автомобіля, кошти повернула в грудні, після того як отримала виплату за оренду паю, не можуть бути враховані, оскільки грошові зобов`язання не підтверджені жодними доказами. Окрім того вказана сума не узгоджується із сумою, зазначеною в договорі-купівлі спірного автомобіля ( 20 000грн.( а.с. 14), а доказів наявності решти особистих коштів у ОСОБА_2 на момент придбання спірного автомобіля не здобуто.

Судом першої інстанції встановлено, що строк дії довіреності автомобіля марки ВАЗ 21121, сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 - 23.10.2023. Договір купівлі продажу спірного автомобіля, було вчинено в останній день строку чинності довіреності 23.10.2020, що дає підстави вважати, що вчинення вказаного правочину було формальним з метою збереження майна в сім`ї. Більше того, матеріалами справи підтверджується, що поліс № АР/9549653 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23.10.2020, на спірний автомобіль оформлено на ОСОБА_1 , що свідчить про те, що ОСОБА_1 користувався і мав намір в подальшому користуватись транспортним засобом. Вказані обставини ставлять під сумнів посилання ОСОБА_2 про припинення шлюбних відносин на жовтень 2023 року, а навпаки підтверджують їх наявність.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, обгрунтовано встановив, що автомобіль марки ВАЗ 21121 2007 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 було придбано в період шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим, є спільно набутим майном подружжя. Крім того, встановлено, що спірний автомобіль формально було переоформлено за договором купівлі - продажу на ОСОБА_12 , оскільки дія генеральної довіреності, по якій даний автомобіль придбала родина позивача - відповідача, закінчувалася, автомобіль і надалі залишався в користуванні даної родини, що відповідачкою - позивачкою так і не було спростовано в судовому засіданні.

Щодо вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або з реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21,24,41 Конституції України, статей 319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Вирішуючи спір, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку, що автомобіль марки ВАЗ 21121, сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 придбаний сторонами у період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу.

Встановлено, що зазначений автомобіль був відчужений відповідачем (за первісним позовом), що підтверджується відповіддю ТСЦ МВС №1842 від 16.05.2023 №5аз (а.с. 13).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

У справі, яка переглядається, автомобіль марки ВАЗ 21121, сірого кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відчужено без згоди ОСОБА_1 , а тому вимога про стягнення з ОСОБА_12 компенсації за частку у вказаному автомобілі, є обґрунтованою.

За висновками судового експерта ОСОБА_8 від 04.01.2024 №496, середня ринкова вартість (ціна) автомобіля ВАЗ 21121, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 станом на 04.01.2024 (на час розгляду справи) складає 96050 грн, а тому вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із зазначеної суми та дійшов обгрунтованого висновку про те, що із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягненню підлягає 48025 грн суми вартості компенсації вартості спірного майна.

На спростування вказаних висновків суду першої інстанції, ОСОБА_2 вказала, що нею до суду першої інстанції було подано звіт №38/06-ТЗ від 27.06.2023 КВФ «Арсенал» про незалежну оцінку автомобіля марки ВАЗ 21121, 2007 року випуску, в якому зазначено вартість спірного автомобіля станом на 27.06.2023 з урахуванням як факторів її збільшення, так і факторів зниження 20 776, 00 грн, а тому місцевий суд безпідставно взяв до уваги висновки ОСОБА_8 .

Проте, на час проведення оцінки вартості автомобіля на замовлення ОСОБА_12 27.06.2023, спірний автомобіль вже вибув із її володіння, що підтверджується відомостями ТСЦ МВС №1842 від 16.05.2023, а тому у суду є обгрунтовані підстави сумніватися, що оцінка була проведена саме цього автомобіля.

Окрім того зазначена оцінка не є висновком судового експерта, який, на відміну від оцінювача, попереджається про кримінальну відповідальність за неправдивий висновок.

А тому в контексті вимог цивільного процесуального законодавства саме висновок судового експерта є належним доказом у справі.

Водночас, під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_2 , надаючи пояснення вказала, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги, що з нею залишилася проживати спільна із ОСОБА_1 дитина, а тому їй належить більша частка у вартості спірного автомобіля. Колегія суддів звертає увагу, що під розгляду справи місцевим судом ОСОБА_2 не вказувала на наведені обставини ні в зустрічному позові, ні в своїх запереченнях на первісний позов ОСОБА_1 , а тому такі обставини не могли бути предметом розгляду справи у суді першої інстанції.

До того ж необхідно, зокрема, зауважити, що відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Колегія суддів зазначає, що сам по собі факт проживання дітей з матір`ю не є підставою для відступлення від засад рівності часток. Таким чином, для збільшення або зменшення частки одного з подружжя лише самого факту проживання дитини з одним із батьків не достатньо. Головне це доведення наявності обставин, які можуть прямо вплинути на перерозподіл часток. При цьому, що обов`язок доведення покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками розгляду справи апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому і питання перерозподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.10.2024.

Головуючий Судді: