КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк«ПриватБанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Дугінов Д.А., звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання депозитних договорів та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що 07 лютого 2011 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN9869. На виконання зазначеного вище договору було відкрито рахунок № НОМЕР_2, на який було внесено 6000,00 дол. США.

07 лютого 2011 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN9980. На виконання зазначеного договору було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 37,00 дол. США, 21.03.2011 внесено 1958, дол. США, 07.04.2011 внесено 1900,00 дол. США.

26.05.2011 між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN6317. На виконання зазначеного договору було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 56,00 дол. США

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунок позивача було безпідставно заблоковано відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

20 серпня 2021 року в АТ КБ «Приватбанк» отримано заяву від позивача від 10 серпня 2021 про розірвання зазначених вище договорів, видачу вкладів та відсотків.

Станом на 03 вересня 2021 року зазначені вище вимоги відповідачем безпідставно не виконані.

З урахуванням поданої 22 червня 2022 року представником позивача - адвокатом Дугіновим Д.А. заяви про зміну предмету позову, позивач просив суд:

1) розірвати депозитний договір № SAMDN9980 від 07 лютого 2011року та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача за договором № SAMDN9980 від 07 лютого 2011року: 3895,00 дол. США - сума вкладу; 966,01 дол. США - відсотки за період з 07 листопада 2011року по 07 березня 2014 року; 2534,31 дол. США - ненараховані відсотки з 08 березня 2014року по 29 липня 2022 року; 27 532,19 дол. США - пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 02 вересня 2021 року по 29липня 2022 року;

2) розірвати депозитний договір № SAMDN6317 від 26 травня 2011року та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача за договором № SAMDN6317 від 26 травня 2011року: 56,00 дол. США - сума вкладу; 13,11 дол. США - відсотки за період з 27 травня 2011 року по 26лютого 2014 року; 37,74 дол. США - ненараховані відсотки з 27 лютого 2014 року по 31серпня 2021року; 373,62 дол. США - пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 02 вересня 2021 року по 29липня 2022 року.

Рішенням Печерського районного суду Київської області від 20 грудня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 кошти: 1) за договором банківського вкладу № SAMDN9980 від 07 лютого 2011 року в розмірі: 3895 (три тисячі вісімсот дев`яносто п`ять) доларів США 00 центів - сума неповернутого вкладу, 3439 (три тисячі чотириста тридцять дев`ять) доларів США 57 центів; 2) за договором банківського вкладу № SAMDN6317 від 26 травня 2011 року в розмірі: 56 (п`ятдесят шість) доларів США 00 центів - сума неповернутого вкладу, 45 (сорок п`ять) доларів США 65 центів. Сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 2009 (дві тисячі дев`ять) грн 62 коп. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, представник відповідача - адвокат Тузова В.О. подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду .

В обґрунтування апеляційної скарги представник зазначає, що відповідач не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині задоволених вимог, виходячи з обґрунтування підстав для стягнення коштів з відповідача, який є фактично неналежним боржником перед позивачем, а за зобов`язанням повинна відповідати інша особа.

Так, до участі у справі було залучено ТОВ ФК «Фінілон» в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог. Відповідачем були надані документи, які свідчать, що залишки коштів, які обліковуються на депозитних рахунках, відкритих на підставі договорів SAMDN9980 від 07 лютого 2011 року та № SAMDN6317 від 26 травня 2011 року,були перераховані на рахунок ТОВ «ФК «Фінілон» на виконання Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, щоб укладений між відповідачем та ТОВ «ФК «Фінілон».

Тож стягнення коштів з АТ КБ «ПриватБанк» у межах даної судової справи є неправомірним з огляду на те, що банк не є боржником за вказаними договорами з 17 листопада 2014 року , однак судом ця обставина не врахована.

Представник відповідача наголошує, що отримання згоди від позивача , як кредитора на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон» відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства.

Так, банком 31 січня 2015 року було розміщено повідомлення на офіційному сайті у відповідному розділі Умов та Правил з встановлення строку для кредиторів до 15 лютого 2015 року для подання письмових заперечень щодо переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон» було цілком правомірною юридичною дією банку, а отримання банком у такий спосіб згоди від кредиторів було підтвердженням їх відношення до укладеного 17 листопада 2014 року правочину та досягненням ефекту переведення боргу за таким договором. Отримання банком «мовчазної згоди» від кредитора шляхом не висловлення ним незгоди - є підтвердженням позитивного відношення кредитора до укладеного правочину та є фактично досягненням переведення боргу на нового боржника.

З огляду на наявність Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014, який був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», враховуючи його обов`язковість для сторін і те, що такий договір не було визнано недійсним у судовому порядку та він є чинним на сьогоднішній день та обов`язковим для банку, у АТ КБ «ПриватБанк» немає підстав виконувати зобов`язання перед позивачем та саме ТОВ ФК «Фінілон» є належним боржником за депозитними договорами, на підставі яких позивачем вносилися кошти на відповідні банківські рахунки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що позивачем не надавалося згоди на переведення боргу, умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку в редакції від 01 червня 2014 року позивачем також не підписувались, з огляду на це вони не є складовою частиною депозитного договору.

У зв`язку з тим, що споживач послуг банку, ОСОБА_1 , не був ознайомлений із змістом пунктів п.1.1.7.58 та п.1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг в редакції від 01 червня 2014 року, то він і не надавав згоди на передання зобов`язань на ТОВ ФК «ФІНІЛОН».

Представник позивача стверджує, що Договір переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є нікчемним та мотивує це тим, що укладаючи договір переведення боргу банк мав отримати згоду від позивача та інших вкладників, проте такої згоди ніхто не надавав. З огляду на зазначене представник позивача вважає, що договір переведення боргу було укладено з порушенням вимог статті 520 ЦК України.

Також адвокат Дугінов Д.А. звертає увагу на те, що ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є консолідованою дочірньою компанією банку , про що відповідач зазначає на 46 сторінці своєї «Окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами та звіті незалежного аудитора від 31 грудня 2014 року», який надавав НБУ та розмістив на власному сайті.

Крім того, у Розпорядженні Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг №3270 від 20 липня 2017 року «Про зупинення провадження у справі про порушення ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, зазначається що ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» не отримувало в Нацкомфінпослуг ліцензії щодо діяльності з надання будь - яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Також, у зазначеному вище розпорядженні зазначається, що звітних даних, які надавались до Нацкомфінпослуг ТОВ «ФК «ФНІЛОН» не відображались дані щодо залучення ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» фінансових активів від фізичних осіб із зобов`язаннями щодо наступного їх повернення, а також щодо залучення фінансових активів юридичних осіб із зобов`язаннями щодо наступного їх повернення, що свідчить про надання до Нацкомфінпослуг недостовірних звітних даних.

Посилаючись на частину 2 статті 528 ЦК України, представником позивача було зазначено про те, що дана вимога не була виконана банком, а саме банк не надав до суду ніяких доказів того, що ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» виконав зобов`язання банку перед позивачем, з огляду на це банк не може стверджувати, що таке зобов`язання відповідач не повинен виконувати перед позивачем особисто.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник банку - адвокат Тузова В.О. підтримала апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній.

Позивач в судове засідання не з'явився і явку своїх уповноважених представників до апеляційного суду не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони на території Автономної Республіки Крим уклали декілька договорів банківського вкладу (депозиту), в тому числі договір № SAMDN9980 від 07.02.2011 з сумою вкладу 3895,00 доларів США та договір № SAMDN6317 від 26.05.2011 з сумою вкладу 56,00 доларів США, з процентною ставкою 8,5% річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.

28 серпня 2021 року ОСОБА_1 надіслав на адресу АТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання договорів банківського вкладу та повернення суми вкладів і нарахованих відсотків (а. с. 13, т. 1).

Згідно інформації про вручення поштового відправлення № 000 з офіційного сайту АТ «Укрпошта» АТ КБ «ПриватБанк» отримало зазначену вище заяву 30 серпня 2021 року (а. с. 14-15, т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів, суд першої інстанції виходив із того, що АТ КБ «ПриватБанк» узяті на себе договірні зобов`язання за укладеними із ОСОБА_1 договорами банківського вкладу № SAMDN9980 від 07.02.2011 та № SAMDN6317 від 26.05.2011 щодо повернення суми вкладу та виплати відсотків за користування коштами не виконало, тому з банку на користь позивача підлягають стягненню кошти за депозитними договорами та нараховані відповідно до його умов проценти.

Доводи відповідача про те, що він не є боржником перед позивачем, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір про переведення боргу, за умовами якого товариство стало боржником, в тому числі за договорами банківського вкладу № SAMDN9980 від 07.02.2011 та № SAMDN6317 від 26.05.2011, суд визнав безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником вказаним вище за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).

Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ІДГІК України.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів ураховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює факт укладення між ним та позивачем договорів вкладу (депозиту) № SAMDN9980 від 07.02.2011 та № SAMDN6317 від 26.05.2011 та наявності підстав для стягнення відсотків у визначеному судом розмірі, а вказує лише на те, що він є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Установивши, що банк не довів, що договір переведення боргу укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , не повернув на вимогу позивача кошти за депозитними вкладами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення коштів саме з АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до переведення боргу та правових позицій, які не врахував суд першої інстанції, викладених Верховним Судом у постанові від 01.06.2022 у справі № 904/1721/20, якою було встановлено правомірність, чинність та обов`язковість Договору про переведення боргу, які відхиляє апеляційний суд з огляду на таке.

В силу вимог статті 520 ЦК України законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;

по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Щодо зазначеної представником відповідача правової позиції, то Верховний Суд вказував на те, що було необґрунтовано констатовано нікчемність договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, яким не створено наслідків для кредитора у зв`язку з відсутністю згоди на переведення боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не застосував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені в наведених справах не є аналогічними обставинам справи, яка переглядається.

З огляду на вказане, висновки суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду до належного відповідача - АТ КБ «ПриватБанк» є обгрунтованими.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 14 квітня 2021 року у справі №757/61159/19-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 11 січня 2023 року у справі № 201/5390/16-ц, від 17 лютого 2023 року у справі № 757/36133/18-ц.

Вказане свідчить про те, що судова практика у даній категорії справ є сталою, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для відступу від вказаних висновків.

Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених в апеляційній скарзі постановах Верховного Суду.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 зробила висновок, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Встановивши факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу і внесення позивачем до банку грошових коштів у заявленому розмірі, який розірваний на підставі надісланої ним заяви від 28 серпня 2021 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу і процентів з відповідача.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив в оскаржуваній відповідачем частині законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.