Дата документу 19.06.2024 Справа № 335/578/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/578/23 Головуючий у 1-й інстанції: Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/807/783/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Смокотіній В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 , про визнання права на приватизацію,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , звернулась до суду з позовом до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання права на приватизацію.

В обґрунтування позову зазначала, що вона, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із нею, за вказаною адресою зареєстрований та проживає її малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , єдиним законним представником якого являється вона, ОСОБА_3 , оскільки відомості про батька внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Первісно ордер на вселення до квартири видавався за № 4577 від 06.12.1971 року бабусі позивача ОСОБА_3 . Із нею було укладено договір найму та заведено особовий рахунок, та, відповідно, вона була відповідальним квартиронаймачем. Однак, бабуся померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В подальшому, згідно з договором найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 10553433 від 15.03.2013 року, укладеного з МКП «Основаніє», наймачем квартири АДРЕСА_2 було визначено позивача ОСОБА_3 .

З метою приватизації вказаної квартири позивач звернулась до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району. Проте, листом від 12.01.2023 року позивачеві було відмовлено у приватизації квартири через ненадання ордеру на житло.

Представником позивача зроблено низку адвокатських запитів щодо отримання дубліката ордеру, однак у всіх установах повідомлено про його відсутність, що підтверджується копіями листів, доданих до позовної заяви. Вочевидь позивач вважає, що бабуся при вселенні в квартиру передала його уповноваженій особі, а другий екземпляр в архівних установах відсутній, що стало передумовою для звернення до суду з даним позовом.

ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 не використали право на приватизацію, що підтверджується довідками АТ «Ощадбанк».

При цьому, ненадання копії ордеру не є підставою для відмови у приватизації квартири. Факт видачі ордеру та законність вселення до квартири підтверджується доданими до позову доказами та відомостями про реєстрацію позивачів у квартирі.

В той же час, оскільки отримати оригінал чи дублікат ордеру не виявилось за можливе, позивачі вважають, що належним способом захисту їх житлових прав є визнання за ними права на приватизацію.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , просила суд визнати за нею та ОСОБА_4 право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 без ордеру на житлове приміщення, зобов`язавши Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району здійснити приватизацію квартири за відсутності ордеру на житлове приміщення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 без ордеру на житлове приміщення.

Зобов`язано Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району прийняти від ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документи на приватизацію квартири АДРЕСА_2 за відсутності ордеру про надання житлової площі та прийняти рішення у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_3 є її рідною сестрою. У квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_1 (з 25.06.2002 року), її син ОСОБА_2 (з 18.04.2014 року), ОСОБА_3 , її син ОСОБА_4 , проте, в оскаржуваному рішенні зазначено, що в квартирі були зареєстровані тільки ОСОБА_3 , її син ОСОБА_4 .

Вважає, що у матеріалах справи міститься підроблений договір найму №10553433, укладений між МКП «Основаніє» та ОСОБА_3 , який було начебто підписано у 2013 року. Проте, з 14.09.2011 року по 2016 рік ОСОБА_3 перебувала у місцях позбавлення волі згідно вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2012 року.

Звертає увагу, що первісний ордер на вселення до квартири видавався за № 4577 від 06.12.1971 ОСОБА_3 (бабусі сторін) та з нею було укладено договір найму та заведено особовий рахунок, та, відповідно, вона була відповідальним квартиронаймачем, але в матеріалах справи відсутні докази які б підтверджували родинний зв`язок позивача та ОСОБА_3 (бабусі сторін).

Також звертає увагу , що вона та її син проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , про що позивач не повідомила суд першої інстанції та не надала довідки про склад сім`ї або про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.

Станом на даний час, скаржниця та її син не використали право на безоплатну приватизацію.

Також зазначає, що оскільки Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району (відповідач) є суб`єктом владних повноважень, справа повинна була розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Від представника Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району Вінецької Н.І. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України з урахуванням інтересів дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Зазначає, що 09.01.2023 року до районної адміністрації від позивача надійшла заява про передачу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у власність громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках по 1/2 частині, із доданими до неї документами. Заява була підписана головою ОСББ, як того вимагає встановлена форма заяви, у заяві було вказано дві особи, тому районна адміністрація правомірно розглядала питання приватизації житла відповідно до поданої заяви на двох осіб.

Звертає увагу суду, що у заяві та наданих документах була відсутня інформація щодо реєстрації скаржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі. Крім того, районна адміністрація не володіє інформацією про зареєстрованих осіб, адже не є розпорядником даної інформації.

Зауважує, що до передачі квартири у приватну власність шляхом проведення приватизації власником житла виступала Місцева рада, районна адміністрація не була та не є власником вказаної квартири.

Від ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , на адресу апеляційного суду також надійшов відзив на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Вказує, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 квітня 2024 року залучено до участі у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання права на приватизацію в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 .

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 адвоката Кравченко О.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом (на час ухвалення оскаржуваного рішення), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.06.1991 року, що підтверджується довідкою департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 16.12.2022 № 04-28/5-2861. Разом із нею, за вказаною адресою проживає та зареєстрований з 18.07.2017 її малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Первісно ордер на вселення до квартири видавався за № 4577 від 06.12.1971 ОСОБА_3 (як вказує позивач, її бабусі). Із нею було укладено договір найму та заведено особовий рахунок, та відповідно вона була відповідальним квартиронаймачем. Однак, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

В подальшому, згідно з договором найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 10553433 від 15.03.2013, укладеного з МКП «Основаніє», наймачем квартири АДРЕСА_2 було визначено позивача ОСОБА_3 .

З метою приватизації вказаної квартири, позивач звернулась до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району. Проте, листом від 12.01.2023 позивачеві відмовлено у приватизації квартири через ненадання ордеру на житло.

Листом від 22.08.2022 № 762/01-37/01 Департаментом житлово-комунального господарства Запорізької міської ради повідомлено, що будинок АДРЕСА_3 було введено в експлуатацію в 1971 р., однак у відділі обліку та розподілу житлової площі Департаменту коринці ордерів зберігаються лише з 1984 р.

Листом від 28.10.2022 № 03-52/126 Архівне управління Запорізької міської ради повідомило про відсутність у них ордеру.

Листом від 28.10.2022 № 06-07/1303 Державним архівом Запорізької області повідомлено про відсутність у них ордеру.

Згідно листа МКП «Основаніє» від 08.09.2022 № 282/01-05 надано інформацію про відсутність копії ордеру, однак надано копію особового рахунку, в якому вказані реквізити ордеру та старого відповідального квартиронаймача померлу ОСОБА_3 .

За результатами розгляду поданих до Районної адміністрації документів гр. ОСОБА_3 на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено відсутність копії такого ордеру, у зв`язку з чим надано відповідь від 12.01.2023 № Ш-7.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем вжито всіх можливих заходів щодо збору доказів та пошуку дублікату чи копії ордеру, однак вони виявилися марними.

На час ухвалення оскаржуваного рішення спірна квартира була неприватизованою, перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, а позивачами не використано своє право на приватизацію, що підтверджується в тому числі і довідками АТ «Ощадбанк».

З листа Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 12.01.2023 № Ш-7 вбачається, що позивачеві було відмовлено у приватизації житла через не надання нею ордеру на житло.

Обставин, які б давали підстави вважати, що ордер, який був виданий на квартиру, було визнано недійсним, відповідно до положень ст. 59 ЖК України, наведено не було, відповідачем не спростовано факту його видачі на ім`я померлої ОСОБА_3 .

Законність проживання позивачів у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , в ході розгляду справи не оспорювалась.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 на законних підставах проживають у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , та користуються житлом на підставі Договору найму житлового приміщення.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_1 з 25.06.2002 року по 31.10.2023 року, її син ОСОБА_2 з 18.04.2014 року по 31.10.2023 року.

Житлові чеки на приватизацію житла за адресою проживання: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не використовувались.

ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , 3 особи орган опіки та піклування в особі Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, ОСОБА_5 , з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та на приватизацію, у травні 2024 року. ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , просить суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та не мають права на приватизацію квартири АДРЕСА_2 .

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Пунктом 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відсутність у позивачів ордеру не може бути єдиної підставою для відмови у приватизації позивачами квартири.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира не відноситься до житла, визначеного в ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому не зважаючи на відсутність ордера у позивачів наявне право здійснити приватизацію квартири.

Разом з тим, як зазначалося вище, у квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_1 з 25.06.2002 року по 31.10.2023 року, її син ОСОБА_2 з 18.04.2014 року по 31.10.2023 року. Житлові чеки на приватизацію житла за вказаною адресою ОСОБА_1 не використовувались.

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі зазначила, що рішенням суду надано дозвіл на приватизацію квартирі лише на ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4 без зазначення інших членів сім`ї, а саме її та її малолітнього сина.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до участі в справі залучена не була, хоча суд, ухваливши оскаржуване рішення та встановивши в ньому відповідні обставини щодо отримання у власність одноособово позивачами всієї спірної квартири, вирішив питання про її права та обов`язки, а саме встановив обставини, які заперечуються скаржником, яка не брала участь у справі.

Оскільки скаржник ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до участі в справі залучена не була, вказана особа не могли подати свої пояснення, заперечення та відповідні докази з приводу встановлених судом обставин справи, щодо обставин отримання та приватизації спірної квартири позивачами.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, розглянув дану цивільну справу без залучення ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , як відповідача по справі, хоча вирішив питання про її права та обов`язки. Ні позивачі, ні відповідач, в свою чергу, клопотання про залучення до участі в справі вказаної особи не заявляли, суд першої інстанції їх теж не залучив, не роз`яснив учасникам справи про таке право.

Суд апеляційної інстанції в силу вимог ЦПК України позбавлений можливості залучити до участі в справі як відповідачів інших осіб, питання про права та обов`язки яких вирішено оскаржуваним рішенням без залучення цих осіб, а розгляд справи по суті спору без залучення осіб, якщо рішенням суду в справі вирішуються їх права та обов`язки, є порушенням норм процесуального права, що є безумовною підставою скасування рішення суду.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв`язку з неналежністю суб`єктного складу сторін.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Щодо доводів апеляційної скарги з питання юрисдикційності цього спору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Крім того, у статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

З аналізу норм Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Слід зазначити, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Поданий ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , позов обґрунтовано нормами, зокрема, Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), оскільки, на думку позивачів, порушено їхні житлові права.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Під час вирішення питання щодо компетенції суду слід урахувати суб`єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, з яких виник спір, і кінцеву мету пред`явлення позову.

Метою пред`явленого позову у справі, що розглядається, є саме захист житлових прав фізичних осіб; відносини з приводу приватизації наймачем квартири державного житлового фонду, внаслідок чого позивачам як власникам видано свідоцтво про право власності на цю квартиру, є приватноправовими та підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Отже, спірні правовідносини є відносинами з передачі квартири з державної власності у приватну власність, результатом чого є набуття у приватну власність об`єкта нерухомого майна.

З огляду на викладене, спір, який виник між сторонами у справі, належить розглядати у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є помилковими з огляду на суб`єктний склад та зміст правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів до уваги не бере з огляду на те, що після встановлення порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та відмовляє у задоволенні позову з цих підстав.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1 610,40 грн.

Враховуючи те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 підлягає задоволенню, тому з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2023 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 , про визнання права на приватизацію відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 )на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 )судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 червня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко