Провадження № 2/522/2715/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси:

у складі головуючої судді Чернявської Л.М.,

за участі секретаря Купцова С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

03 жовтня 2023 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 69 600,00 гривень моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 25.02.2021 року прийнято постанову у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , в якій зазначено, що він порушив п. 12.4 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП згідно якого його притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2021 року у справі №522/4116/21 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП 18 №859037 від 25.02.2021 року, згідно якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф у розмірі 255 грн. Зазначене судове рішення постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2021 року залишене без змін.

Як зазначає Позивач, незаконні дії поліцейського щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладення штрафу; захист своїх прав у суді, згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 03.11.2021 року №114.11.21, складеного за результатами проведення експертизи головним експертом психологом судового відділу судово-психіатричної експертизи КНП „Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги ХОР ОСОБА_2 , були для Позивача психотравмуючими, викликали короткочасний легко виражений стан емоційної напруги (погіршення настрою, обурення, почуття несправедливості, неприємні думки, потреба виправдовуватись, порушення працездатності, почуття недовіри). Тобто завдана моральна шкода.

Дії поліцейського були незаконними, оскільки його постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП 18 №859037 від 24.02.2020 року, скасована рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2021 року у справі №522/4116/21.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

03 листопада 2023 року від представника Національної поліції України до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що у зв`язку із неналежно визначеним відповідачем у справі, враховуючи відсутність клопотання позивача про заміну неналежного відповідача на належного відповідача державу Україну в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України необґрунтованістю підстав заподіяння шкоди, безпідставне посилання як на підставу для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди на положення Закону № 266/94-ВР .

20 листопада 2023 року від Позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

30 листопада 2023 року від представника Національної поліції України до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 19 грудня 2023 року клопотання представника позивача про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено. Залучено до участі у справі у якості співвідповідача Департамент патрульної поліції

Продовжено слухати справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди.

31 січня 2024 року від представника Департаменту патрульної поліції до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначено, що вимоги Позивача є безпідставними, оскільки сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Також, зазначили, що висновок експерта не відповідає дійсним обставинам справи про притягнення до адміністративної відповідальності.

12 лютого 2024 року від Позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою суду від 09 квітня 2024 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні 06 червня 2024 року представник Департаменту патрульної поліції просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник Національної поліції України також заперечував проти задоволення позовних вимог.

Судом дослідженні докази, які наявні в матеріалах справи та оголошено перерву до 25 червня 2024 року.

11 червня 2024 року від Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів самоврядування, їх посадових i службових ociб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.02.2021 року о 11 год. 47 хв. на 236 км автодороги М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ поліцейським 3-ї роти Управління патрульної поліції в Херсонській області Чванковим Віталієм Володимировичем прийнято постанову у справі про адміністративне правопорушення ДП 18 №859037 відносно ОСОБА_1 , в якій зазначено, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Chevroletа», державний номер НОМЕР_1 , 24.02.2021 року о 11 год 47 хв. у населеному пункті м. Олешки перевищив встановлену дозволену швидкість на 24 км/год., тобто рухався зі швидкістю 74 км/год., чим порушив п.12.4 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП згідно якого його притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року по справі № 522/4116/21 позов ОСОБА_1 до поліцейського 3-ї роти Управління патрульної поліції в Херсонській області Чванкова Віталія Володимировича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП 18 № 859037 від 25.02.2021 року, згідно якої ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 ) було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф у розмірі 255 грн. скасовано.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року по справі № 522/4116/21 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року залишено без змін.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року та Постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року набрали законної сили.

Згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначив, що незаконні дії поліцейського щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладення штрафу; захист своїх прав у суді, згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 03.11.2021 року №114.11.21, складеного за результатами проведення експертизи головним експертом психологом судового відділу судово-психіатричної експертизи КНП „Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги ХОР ОСОБА_2 , були для Позивача психотравмуючими, викликали короткочасний легко виражений стан емоційної напруги (погіршення настрою, обурення, почуття несправедливості, неприємні думки, потреба виправдовуватись, порушення працездатності, почуття недовіри).

У зв`язку з чим, Позивач просив стягнути завдану моральну шкоду в розмірі 69 600, 00 гривень.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначений правовий висновок щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтею 1174 ЦК України

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач вважає, що такими неправомірними діями йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 69 600 грн.

На підтвердження чого було надано Висновок експерта № 114.11.21 складеного за результатами проведення експертизи головним експертом психологом судового відділу судово-психіатричної експертизи КНП „Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги ХОР Гельманом Сергієм Володимировичем.

Згідно висновку психологічної експертизи сума матеріального еквівалента моральної шкоди для ОСОБА_1 може дорівнювати: а) при простій необережності дій відповідача 17 400 гривень; б) при грубій необережності дій відповідача 34 800 гривень; в) при непрямому намірі дій відповідача 52 200 гривень; г) при прямому намірі дій відповідача 69 600 гривень.

Суд, оцінюючи доводи Позивача відносно понесених моральних страждать, наданих ним доказів на підтвердження своїх доводів та з врахуванням обставин справи, дійшов наступних висновків.

За загальним правилом факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди й умовою цивільно-правової відповідальності. У зв`язку з цим, з`ясуванню підлягають обставини щодо шкоди, протиправної поведінки та причинного зв`язку між ними, вини особи. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Проте відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Разом з цим, Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ні з рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року ні з постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року по справі № 522/4116/21 неможливо встановити прямий намір дій відповідача відносно Позивача у завданні моральної шкоди, що дає підстави не приймати до уваги посилання Позивача, що йому завдано моральної шкоди у розмірі визначеному у Висновку експерта.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статей 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

На відміну від загальних норм статей 1166, 1167 ЦК України, що вимагають встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

За таких обставин необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити:

по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту;

по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані, зокрема, Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Отже, лише негативні емоції та незручності, що не досягли рівня страждання або приниження, не свідчать заподіяння моральної шкоди та, відповідно, не дають підстав для відшкодування.

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

З рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року по справі № 522/4116/21, яке набрало законної сили вбачається реалізація Позивачем передбаченого КАС України права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень і не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Саме лише задоволення адміністративного позову не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями відповідача та заподіяною моральною шкодою, зазначеною ОСОБА_1 .

Також, суд враховує, ту обставину, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2021 року по справі № 522/4116/21 встановлено, що вина ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП не доведена, оскільки відповідачем не доведено суду правомірності прийнятого ним рішення.

Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20.03.2019 у справі №918/203/18.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» від 29.03.2001 використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Отже, задоволення адміністративного позову можна розцінювати як адекватний спосіб згладжування душевних страждань позивача і справедливої сатисфакції у даному спорі.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння і її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, їм підтверджується акт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих i виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих i виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З цих підстав, з`ясувавши чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, а саме обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 5 000,00 грн. Такий розмір є необхідним і достатнім для покриття завданої шкоди.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19):

«Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові».

Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2021 у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Таким чином, спричинена позивачу шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Казначейською службою з єдиного казначейського розрахунку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263, 263-265, 268, 279, 352, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції (Код . Адреса: м. Київ, вул. Федора Ернста 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано та складено 02 липня 2024 року.

Суддя Чернявська Л.М.