Житомирський апеляційний суд
Справа №279/439/21 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.
Категорія 68 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/439/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю квартири за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом обґрунтовуючи його тим, що 15.11.2003 року вона уклала шлюб з відповідачем. В період перебування у шлюбі, 10.10.2016 ними за спільні кошти було придбано квартиру, яка розташована по АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано в установленому законом порядку за відповідачем. На даний час стала необхідність у поділі майна подружжя, яке є їх спільною сумісною власністю. Просила поділити спільне майно подружжя та визнати за кожним з них право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати зі сплати судового збору.

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки вказана квартира була придбана хоч і в період перебування його у шлюбі з ОСОБА_1 , однак квартира була придбана за його власні кошти, які він отримав в борг у ОСОБА_4 09.10.2016 , в розмірі 12000 доларів США, а 10.10.2016 він придбав вказану квартиру. Крім того, у квартирі вони з сім`єю проживати не планували, її придбання було обумовлено виключно веденням ним підприємницької діяльності. Квартира була в подальшому переобладнана під нежитлове приміщення (офіс-магазин) з облаштуванням окремого виходу. Вказував, що ОСОБА_1 не працювала, підприємницькою діяльністю з ним не здійснювала, а тому вважає, що придбана ним квартира є його особистою власністю, придбана за його власні кошти.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , визнано за кожним з них: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 право власності на частину вказаного майна. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не повно було з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що ОСОБА_2 у зустрічному позові ставить питання про спростування презумції права спільної сумісної власності. Мета придбання квартири для використання її у підприємницькій діяльності ФОП ОСОБА_2 . Позика у розмірі 12000,00 доларів була взята не в інтересах сім`ї, а з метою придбання квартири. Для правильного вирішення спору, суд першої інстанції повинен був встановити правову природу зобов`язань ( чи є вони спільними солідарними, як такі, що виникли в період шлюбу та в інтересах сім`ї або ж виникли хоча і в період шлюбу, але в особистих інтересах одного з подружжя), за рахунок кого із подружжя здійснювалося погашення цього боргу. Судом першої інстанції застосовано закон, який не підлягає застосуванню, а саме ст.60 СК України.

20 червня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08.05.2024 залишити без змін. Зазначає, що вона надавала згоду на укладення спірного договору, як один із подружжя, в договорі прописувалось і нотаріусом роз`яснювалось, що це спільна сумісна власність подружжя і особливості розпорядження даним видом майна. ОСОБА_2 є (і був станом на день підписання у нотаріуса договору купівлі - продажу) дієздатним, усвідомлює значення своїх дій, має вищу освіту, працював в поліції, про що сам посвідчив в суді першої інстанції, достеменно володів знаннями, інформацією щодо значення і правових наслідків укладення і нотаріального засвідчення договорів. Тобто підписанням вказаного договору ОСОБА_2 визнав, що це спільна сумісна власність подружжя, достеменно розумів це, про що свідчать умови договору. Підтвердженням того, що підписанням договору купівлі - продажу з тими умовами, які в ньому прописані, ОСОБА_2 визнав спільність майна подружжя - квартири також є його власні показання. Договір є чинним, всі умови договору є чинними. Даний договір або будь -які з його умов ніким не оскаржувалися. Таким чином, змістом умов договору купівлі-продажу спірної квартири, який є чинним та ніким не оскарженим, особистими свідченнями ОСОБА_2 , допитаного в якості свідка, підтверджується спільність придбаної в шлюбі квартири АДРЕСА_2 і її статус спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2 не доведено, що саме запозичені у ОСОБА_4 кошти витрачались на придбання спірної квартири. Спірну квартиру подружжя набуло під час перебування у шлюбі, а тому вона є їхнім спільним майном і підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на квартиру ОСОБА_2 не спростована, адже він не надав належних і допустимих доказів саме фактичної сплати вартості спірної квартири власними коштами або запозиченими у ОСОБА_4 .

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15.11.2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі - продажу від 10.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Неборачко І.В. Право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до п.7 договору купівлі-продажу від 10.10.2016 року, договір було посвідчено з урахуванням згоди іншого подружжя покупця- ОСОБА_1 . Даний договір ніким не оскаржувався та є чинним.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи ОСОБА_2 про те, що квартира була придбана за його особисті кошти, які він позичив для придбання квартири та надана розписка не є належним доказом у справі, яка б спростувала доводи ОСОБА_1 , відтак згідно ст.61 СК України майно у виді квартири АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 15 листопада 2003 року.

Як вбачається з матеріалів справи, спірну квартиру ОСОБА_2 придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2016 року, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .

Згідно п.3 договору купівлі-продажу продаж зазначеної квартири вчинено за 121 349, 00 грн, які продавець отримала повністю від покупця до підписання цього договору.

Договір купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2016 року був укладений ОСОБА_2 за згодою дружини ОСОБА_1 , про що вказано в самому договорі, що в свою чергу свідчить про те, що договір було укладено в інтересах сім`ї, а майно за цим договором придбавалося у спільну сумісну власність подружжя.

Кошти на придбання квартири у розмірі 12 000,00 дол. США, ОСОБА_2 , згідно з розпискою від 09.10.2016, позичив у ОСОБА_4 . Борг зобов`язався повернути на першу вимогу ОСОБА_4 .

Постановою Верховного Суду від 03.04.2024 року рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

Встановивши, що письмова розписка від 09.10.2016 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 12 000 доларів США для купівлі квартири АДРЕСА_2 з зобов`язанням повернення грошових коштів на першу вимогу ОСОБА_4 , складена ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а договір купівлі-продажу спірної квартири, укладено 10.10.2016 року, тобто на наступний день після отримання коштів у борг, врахувавши, що квартира придбана зі згоди дружини покупця ОСОБА_2 ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно зазначив, що отримані грошові кошти в борг були використані в інтересах сім`ї.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, зробив вірний висновок про те, що спірна квартира придбана за кошти, згідно з договором позики, який укладено в інтересах сім`ї, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя і ОСОБА_1 має право на 1/2 частину квартири.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти.

З урахуванням наведеного та належно оцінених доказів, поданих сторонами у справі, суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя чоловіком не спростована.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_2 , щодо придбання квартири в 2016 році для здійснення підприємницької діяльності, оскільки долучені до зустрічного позову письмові докази свідчать про те, що лише в 2020 році ОСОБА_2 почав оформлювати документацію для здійснення реконструкції квартири під нежитлове приміщення.. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика витрачена на придбання квартири саме для здійснення підприємницької діяльності, що узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц.

У даній справі, ОСОБА_2 не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тягар доказування чого покладається саме на нього.

Таким чином, рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 28 червня 2024 року.

Головуючий

Судді