Справа № 522/6568/24
Провадження № 2/522/4562/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Міщенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду міста Одеси 25.04.2024 року надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила, на підставі ст. ст. 1048, 1049 ЦК України стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 21.04.2023 року у загальному розмірі 734 500 дол. США, з яких 650 000 дол. США сума основного боргу, 65 000 доларів США відсотки за користування сумою позики та 19 500 дол. США 3 % річних від простроченої суми платежу, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Позичальник зобов`язалась повернути суму позики у валюті зобов`язання доларах США до 21 квітня 2024 року включно зі сплатою 10 % річних за користування грошовими коштами, проте взяті на себе зобов`язання до цього часу так і не виконала. В зв`язку з чим, змушена звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та було відкрито провадження у справі та призначено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

13 травня 2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. У відзиві відповідач підтвердила отримання грошових коштів від позивача в якості позики. Відповідачем зазначено, що на вказані кошти вона планувала придбати земельні ділянки в Одеській області з метою їх майбутнього перепродажу, проте виконання даної угоди наразі стало неможливим через обставини, що не залежать від її волі. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з передчасністю вимог, адже на думку відповідача строк виконання зобов`язання ще не настав. Вказане ОСОБА_2 аргументує тим, що між позивачем та відповідачем в усному порядку було погоджено нові умови виконання договору, що стосуються строків виконання Договору, а саме відповідач має повернути суму позики протягом двох років з моменту укладення Договору, тобто до 21.04.2025 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.05.2024 року закрито підготовче провадження по справі призначено справу до судового розгляду по суті.

21 червня 2024 року представник позивача ОСОБА_3 подала заяву про проведення судового засідання згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, позовні вимоги підтримала, щодо ухвалення судового рішення не заперечує.

Представник відповідача подала заяву до суду про проведення судового засідання за відсутності представника відповідача згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що 21 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 одержала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 650 000, 00 (шістсот п`ятдесят тисяч) доларів США.

Відповідно до п. 1.4. Договору позики від 21 квітня 2023 року відповідач мала повернути суму позики у валюті зобов`язання доларах США, протягом року з моменту укладення Договору, тобто до 21.04.2024 року.

Згідно з п. 1.3. Договору позики за цим Договором нарахування відсотків за користування Позикою здійснюється із розрахунку 10% річних від Суми позики в валюті позики. Сплата позичальником відсотків за користування Сумою позики проводиться в день повернення Суми позики.

При цьому, на підтвердження доходів позивача до суду було надано декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця ОСОБА_1 разом з квитанціями за 2019, 2020, 2021 роки.

Матеріалами справи також підтверджується і мета отримання відповідачем грошових коштів у позику, а саме купівля відповідачем земельних ділянок в Одеській області, що підтверджується Попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок від 27 квітня 2023 року. Доказів купівлі земельних ділянок відповідачем суду не надано.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина перша стаття 1047 ЦК України).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (див. постанову Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

У ч. 3 ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: "зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості" (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); "позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)" (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.4. Договору позики відповідач мала повернути суму позики у валюті зобов`язання доларах США, протягом року з моменту укладення Договору, тобто до 21.04.2021 року. Проте, ОСОБА_2 до 21.04.2024 р. борг не повернула. Доказом цього є наявність у позивача оригіналу Договору позики.

При цьому, суд вважає безпідставними аргументи позивача, щодо продовження строку дії Договору позики до 21.04.2025 року, адже доказів на підтвердження даної обставини відповідачем не надано.

Таким чином, відповідач зобов`язана повернути позивачу за договором позики основну суму боргу в розмірі 650 000,00 (шістсот п`ятдесят тисяч) доларів США.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Враховуючи викладені вище обставини, перевіривши розрахунки надані позивачем, суд вважає, що з ОСОБА_2 необхідно стягнути борг за договором позики загальною сумою 734 500 дол. США, з яких 650 000 дол. США сума основного боргу, 65 000,00 доларів США відсотки за користування сумою позики та 19 500 дол. США 3 % річних від простроченої суми платежу.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 545, 629, 640, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 21.04.2024 року у загальному розмірі 734 500 доларів США, з яких 650 000 доларів США сума основного боргу, 65 000 доларів США відсотки за користування сумою позики та 19 500 доларів США 3 % річних від простроченої суми платежу.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 15140,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складений 01.07.2024 року.

Суддя