головуючий у суді І інстанції Ларіонова Н. М.
провадження № 22-ц/824/4784/2024
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Руденка Дмитра Володимировича на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ України» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь суму завданої майнової шкоди у розмірі 10 375 грн 56 коп. та витрати на оплату судового збору.

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2016 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та представництвом «Євромедекс Франс» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №113255, відповідно до умов якого було застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - автомобіля марки «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_1 .

27 січня 2017 року на Повітрофлотському мості в місті Києві за участю автомобіля марки «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП).

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

У результаті дій відповідача автомобіль марки «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить представництву «Євромедекс Франс», отримав пошкодження, вартість яких згідно з рахунком-фактурою від 17 березня 2017 року № 218 становлять 11 355 грн 56 коп.

ПрАТ СК «ПЗУ Україна» прийняло рішення про визнання ДТП страховим випадком та нарахувало до виплати суму страхового відшкодування у розмірі 10 375 грн 56 коп., яка була здійснена на підставі заяви страхувальника про настання страхового випадку від 14 лютого 2017 року та страхового акта від 06 квітня 2017 року № UA024/L03/03.

Факт зазначеної виплати підтверджується платіжним дорученням від 07 квітня 2017 року № 3192.

Крім того, цивільно-правова відповідальність відповідача, на час настання страхової події, була застрахована в приватному акціонерному товаристві Страхова компанія «Галицька» (далі - ПрАТ СК «Галицька») за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/0921451, яким передбачено ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого у сумі 100 000 грн та франшиза в сумі 1000 грн.

Оскільки ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не звернулося з вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди до ПрАТ СК «Галицька» протягом року від дати ДТП, то у останнього не виник обов`язок виплати страхового відшкодування, тому у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» після виплати страхового відшкодування виникло право вимоги до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 10 375 грн 56 коп.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 рокупозов ПрАТ «СК «ПЗУ України» задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суму страхового відшкодування у розмірі 10 375 грн 56 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» судовий збір у розмірі 1 921 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що постанова суду в адміністративній справі, за якою відповідача визнано винним у вчиненні ДТП, набрала законної сили і на підставі цього рішення потерпілій стороні відшкодована матеріальна шкода, тому у позивача виникло право зворотної вимоги саме до відповідача, як до винної особи, у розмірі понесених витрат, що складають 10 375 грн 56 коп.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Руденко Д.В. засобами поштового зв`язку подав 17 листопада 2021 року до суду заяву про перегляд заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року, в якій просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року та прийняти позовну заяву.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 грудня 2022 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 , інтереси якого представлені адвокатом Руденком Д.В., про перегляд заочного рішення у цій справі.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,представник ОСОБА_1 - адвокат Руденко Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, а також стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не було повідомлено про дату, час та місце судового засідання, яке було призначено на 22 квітня 2020 року та на 26 серпня 2020 року, у зв`язку з чим він був позбавлений права подати відзив на позовну заяву, заперечення щодо заявлених позовних вимог та належним чином захистити свої права.

Помилковим є посилання суду першої інстанції на те, що повернення рекомендованого повідомлення з відміткою «адресат відсутній» є належним повідомленням відповідача про розгляд справи, оскільки належним повідомленням є лише рекомендоване повідомлення про вручення.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи, а саме тому, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ СК «Галицька» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, однак позивач не скористався своїм правом на звернення в суброгаційному порядку безпосередньо до страхової компанії відповідача, що суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Висновки суду першої інстанції суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19).

Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 22 листопада 2016 року між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та представництвом «Євромедекс Франс» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №113255, відповідно до умов якого було застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - автомобіля марки «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_1 .

27 січня 2017 року на Повітрофлотському мості в місті Києві сталася ДТП за участю автомобіля марки «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до рахунку-фактури від 17 березня 2017 року № 218, складеного станцією технологічного обслуговування «Альф», вартість відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля становила 11 355 грн 56 коп.

На підставі заяви про настання страхового випадку від 14 грудня 2017 року та страхового акта від 06 квітня 2017 року № UA024/L03/03 розмір нарахованого страхового відшкодування становить 10 375 грн 56 коп.

На виконання умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ від 22 листопада 2016 року № 113255 ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» перерахувало страхове відшкодування за ремонтні роботи у розмірі 10 375 грн 56 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 07 квітня 2017 року № 3192.

Також встановлено, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ СК «Галицька» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/0921451, яким передбачено ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого у сумі 100 000 грн та франшиза у сумі 1000 грн.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Щодо суті спору

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пунктом 9 частини першої цієї статті віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Предметом позову є вимога, заявлена позивачем, яку він визначає, у порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» про відшкодування завданої майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 10 375,56 грн.

Суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин норму статті 1191 ЦК України (право зворотної вимоги (регрес) до винної особи), позов задовольнив.

Апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та зробив в частині правових питань помилкові висновки.

Учасники правовідносин у цій справі перебувають між собою у таких зобов`язаннях: договірне зобов`язання існує між позивачем, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», і потерпілим - за договором добровільного майнового страхування; деліктне зобов`язання - між потерпілим та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов`язання - між відповідачем і ПрАТ «СК «Галицька» - за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18)).

У випадках коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 цього Закону, страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття цього права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема їх захист.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, вимога позивача до завдавача шкоди ОСОБА_1 не є регресною, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації, тобто переході до позивача права вимоги потерпілої особи у деліктному зобов`язанні.

Таким чином, судом першої інстанції помилково здійснено визначення правової природи права вимоги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» як регресної.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 000 грн на одного потерпілого. У разі якщо загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п`ятикратну страхову суму, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 000 грн на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страховик, керуючись нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ухвалює вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування, про що зазначено у пункті 36.1 статті 36 цього Закону.

Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Не пред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі страхувальник.

У випадку, якщо йде мова лише про відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, потрібно застосовувати норми статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу), додатково - приписи статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, шкоди.

У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» не зверталося з вимогою до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому у задоволенні позову до ОСОБА_1 , як до особи, яка завдала шкоди, слід відмовити, оскільки належним відповідачем у цій справі є страховик ОСОБА_1 .

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), а також, зокрема у постанова Верховного Суду від26 січня 2022 року у справі № 465/674/19 (провадження № 61-12514св21), від 02 червня 2021 року у справі № 755/518/19 (провадження № 61-22992св19).

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення судом першої інстанції відповідача про розгляд справи

Встановлено, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої 23 грудня 2019 року № 11291521 відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції направляв судові повістки та інші процесуальні документи відповідачу за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 .

У матеріалах справи містяться поштові відправлення з рекомендованими повідомленнями про вручення на ім`я ОСОБА_1 , повернуті до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовими висновками, викладеними, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23), від 01 грудня 2023 року у справі № 591/4832/22 (провадження № 61-10261св23), довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Враховуючи викладене висновок суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача про розгляд справи є правильним та узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, а доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Руденка Д. В. підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Руденко Д.В. просить стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом апеляційної скарги, у розмірі 7 935 грн.

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України.

Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої, п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Руденко Д.В. надав договір про надання правової допомоги від 03 листопада 2021 року № 03-11/2021, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «РО ЛЕКС», додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 03 листопада 2021 року, розрахунок наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 03 листопада 2021 року № 03-11/2021 від 26 червня 2023 року, згідно з яким розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 7 935 грн.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Позивач не скористався правом, наданим йому чинним законодавством, і не подав заяву про заперечення проти вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи вищевказане, обґрунтування апеляційної скарги, в якій порушено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та додані до неї документи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Руденко Д.В. та стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 - 7 935 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК ПЗУ Україна», то сплачений відповідачем при подачі апеляційної скарги судовий збір підлягає до стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 у розмірі 2 881 грн 50 коп.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Руденка Дмитра Володимировича задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 881 грн 50 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ України» на користь ОСОБА_1 7 935 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська