Провадження№ 2/522/2416/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Глущенко Т. О.,

представника позивача адвоката Бабчука С. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги обрунтовано тим, що 26.06.2022 до нього звернулася ОСОБА_2 з проханням надати ій у борг 3 000 000 доларів США, оскільки вона має значну заборгованість, на яку нараховують відсотки, а тому кошти їй необхідні для сплати боргу перед третіми особами.

Зважаючи на те, що він знав відповідача більше 10 років, їх пов`язували тісні дружні відносини, маючи таку суму коштів від продажу нерухомості, він погодився позичити ОСОБА_2 кошти в розмірі 3 000 000 доларів США без сплати відсотків за умови повернення їх до 26.06.2023.

На підтвердження передачі коштів відповідач склала власноручну розписку.

Проте, відповідач свої зобов`язання за договором не виконала та кошти не повернула.

На підставі наведеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 3 000 000 доларів США.

У відзиві ОСОБА_2 позов визнала у повному обсязі, зазначила, що 26.06.2022 вона звернулася до ОСОБА_3 з проханням позичити їй 3 000 000 доларів США. Однак, з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України вона та її чоловік втратили роботу та були фактично позбавлені засобів до існування. Указує, що на отримані від позивача кошти вона планувала придбати кілька земельних ділянок в смт. Славське, Сколівського району, Львівської області, декілька квадроциклів та снігоходів для організації туристичного бізнесу, з прибутків від якого планувала повертати борг позивачу.

Однак, через масовані ракетні обстріли її плани змінилися, були заблоковані державні реєстри, нотаріуси не мали змоги вчиняти дії по переоформленню нерухомості, в тому числі купівлі-продажу земельних ділянок, а ріелтор, який займався укладенням договорів купівлі-продажу земельних ділянок виїхав за кордон разом з частиною коштів та документів і зв`язку з ним немає. Інша частина коштів була передана продавцям як аванс та витрачена на придбання будівельних матеріалів.Відповідач проти задоволення позову не заперечувала, проте указувала на неможливість на даний час повернути позивачу кошти.

У судовому засіданні 21.09.2023 позивач ОСОБА_1 пояснив, що знає відповідача протягом багатьох років, остання звернулася до нього з проханням надати в борг кошти в розмірі 3 000 000 доларів США для організації туристичного бізнесу, на що він погодився. Вони разом їздили оглядати земельні ділянки, які планувала придбати відповідач. Відповідач склала власноручну розписку від 26.06.2022 та через декілька днів він передав їй кошти в розмірі 3 000 000 доларів США готівкою. Однак, відповідач кошти у визначений строк не повернула, тому він звернувся до суду з даним позовом.

У судовому засіданні 10.06.2024 представник позивача - адвокат Бабчук С. Я. позов просив задовольнити. Надав оригінал розписки ОСОБА_2 від 26.06.2022.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про розгляд справи, у відзиві просила здійснити розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Зі змісту розписки від 26.06.2022 слідує, що ОСОБА_2 даною розпискою підтверджує, що 26.06.2022 нею було отримано грошові кошти в розмірі 3 000 000 доларів США, що еквівалентно за курсом 29, 25 грн за 1 дол. США 87 750 000 грн за усним договором позики. Ці кошти вона отримала від ОСОБА_1 . Грошові кошти в розмірі 3 000 000 доларів США зобов`язалася повернути ОСОБА_1 до 26.06.2023. У розписці зазначено, що вона написана ОСОБА_2 власноручно.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладений в постанові Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 201/11388/17.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на наявність між сторонами договірних відносин позики у формі розписки.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 посилається на власноручно складену ОСОБА_2 26.06.2022 розписку про отримання нею від позивача у борг коштів в розмірі 3 000 000 доларів США.

Разом з тим, розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У розписці від 26.06.2022 ОСОБА_2 зазначає, що 26.06.2022 вона отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3 000 000 доларів США.

Однак, у судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що 26.06.2022 ОСОБА_2 складено вищевказану розписку, проте кошти у розмірі 3 000 000 доларів США він їй передав лише після спливу декількох днів.

Указані суперечності між змістом розписки та усними поясненнями позивача щодо обставин передачі коштів викликають у суду сумнів щодо факту передачі таких коштів відповідачу.

Також, перевіряючи справжню природу договору, суд не може залишити поза увагою й суму позики, про надання якої відповідачу стверджує позивач.

Так, предметом договору позики є сума коштів у розмірі 3 000 000 доларів США.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що на момент укладення договору він мав таку суму коштів від продажу нерухомості.

Проте, жодних доказів у підтвердження цього позивачем не надано.

У судовому засіданні представник позивача указував на те, що у предмет доказування у даній справі не входять обставини щодо фінансової спроможності позивача надати у позику таку суму коштів, а визнання відповідачем позову є достатнім для встановлення між сторонами договірних відносин та невиконання відповідачем договору, що є підставою для задоволення позову.

Проте такі доводи представника позивача суд вважає безпідставними, оскільки завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд справи, суд повинен з`ясувати всі обставини та перевірити справжню природу договору позики, з урахуванням критеріїв реальності, розумності та адекватності його умов, зважаючи на значну суму коштів, про стягнення якої з відповідача просить позивач.

Між тим, у судовому засіданні представник позивача у підтвердження наявності у позивача коштів у розмірі 3 000 000 доларів США для їх передачі у борг ОСОБА_2 посилався вже на інші обставини, а саме на те, що ОСОБА_1 06.02.2019 за договором позики (поворотної фінансової допомоги) № 06/02/19, укладеним з ТОВ «Експресс-Фаворит» отримано 80 000 000 грн, що станом на 06.12.2019 за офіційним курсом НБУ (27,2159 гривень за 1 дол. США) еквівалентно 2 939 458,18 доларів США.

Відповідно до п. 4.1 цього договору строк позики становить 4 календарних роки з моменту отримання готівкових коштів позичальником.

Зазначає, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики від 26.06.2022 та неповерненням коштів, він не виконав своїх зобов`язань перед ТОВ «Експресс-Фаворит» та уклав 05.09.2023 з останнім додаткову угоду до договору позики № 06/02/2019, відповідно до якої визначено, що строк повернення коштів автоматично продовжується на термін розгляду судової справи Приморським районним судом м. Одеси № 522/115749/23 щодо примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_2 ».

Також представник позивача посилався на те, що 08.02.2022 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавель М. В. вчинено виконавчий напис № 424 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 3 656 860 грн на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М. В. від 28.07.2022 за р. № 412. Строк платежу за договором настав 04 серпня 2022 року. На виконання указаного виконавчого напису 09.08.2022 приватним виконавцем відкрито виконавче провадження та 11.10.2022 ОСОБА_4 сплатила на його користь 1 424 662,09 грн.

Оцінивши указані документи, суд вважає, що позивачем не доведено поза розумним сумнівом його реальну фінансову можливість у наданні ОСОБА_2 у борг 3 000 000 доларів США.

Так, непідтвердженим є використання для надання у борг ОСОБА_2 саме коштів, отриманих ОСОБА_1 у борг від ТОВ «Експресс-Фаворит», оскільки поворотну фінансову допомогу, як зазначає позивач, він отримав ще в лютому 2019 року зі строком повернення до лютого 2023 року, тоді як ОСОБА_2 , як вказує позивач, він надав кошти у червні 2022 року та які вона мала повернути лише у кінці червня 2023 року, тобто після настання строку виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед ТОВ «Експресс-Фаворит».

Що стосується доводів позивача про те, що на виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в у сумі 3 656 860 грн, ОСОБА_4 сплачено 1 424 662,09 грн, то відсутні підстави вважати, що такі кошти позивачем були використані для надання їх у борг ОСОБА_2 , оскільки кошти у розмірі 1 424 662,09 грн були перераховані ОСОБА_1 відповідно до платіжної інструкції № 2376 лише 11.10.2022, тобто після надання, як зазначає позивач, коштів у борг ОСОБА_2 .

Також про наявність сумнівів у справжній природі договору свідчить і непослідовність пояснень позивача й щодо мети отримання ОСОБА_2 коштів у борг.

Так, у позовній заяві позивач зазначає, що ОСОБА_2 звернулася до нього з проханням надати їй у борг 3 000 000 доларів США з метою погашення її заборгованості перед третіми особами, тоді як в усних поясненнях зазначає, що такі кошти надавалися ОСОБА_2 для організації туристичного бізнесу, у зв`язку з чим позивач навіть їздив з відповідачем оглядати земельні ділянки, які мала намір придбати відповідач.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, з урахуванням вищевикладеного, укладення між сторонами договору позики на умовах, визначених у розписці.

Щодо визнання ОСОБА_2 позову, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

При цьому, зазначення ОСОБА_2 у відзиві про те, що вона не заперечує проти задоволення позову, за відсутності доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, не є достатньою підставою для задоволення позову.

Суд не вправі покладати в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (такий висновок сформулював Верховний Суд у постановах від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17, від 15.07.2020 у справі № 524/10054/16).

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_1 слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 280, 284, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 24.06.2024.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА