ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7002/22 Номер провадження 22-ц/814/1293/24Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

Суддів Абрамова П.С., Панченка О.О.

за участю секретаря Сальної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання звільнити самовільно зайнятий будинок,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання та визнання права на користування будинком

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Пожидаєва Владислава Олександровича

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 листопада 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання звільнити самовільно зайнятий будинок.

Позов мотивовано тим, що з 2018 року він є спадкоємцем житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з роботою він тимчасово проживав у місті Харкові. Наприкінці квітня 2022 року, через активні бойові дії, він вимушений був покинути місто Харків та переїхав до успадкованого після смерті матері будинку в місто Полтаву. Він виявив, що у ньому без реєстрації проживає його сестра ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 . Вказане житлове приміщення відповідачі зайняли самовільно, без його на те згоди. Через сумісне проживання з даними особами, між ними на побутовому грунті постійно почали виникати сварки та конфліктні ситуації. Конфліктні ситуації призвели до того, що відповідачі фактично вигнали його з його помешкання, до приміщення будинку взагалі його не допускають та перешкоджають йому ним користуватися.

В вересні 2022 року він направив відповідачам лист з проханням звільнити його будинок до 10.09.2022 року. Однак на його прохання вони не реагують. Вважає, що у добровільному порядку відповідачі виселятися не бажають і це питання вони не розглядають. Тому позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Просив усунути йому, перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняте житлове приміщення, а саме будинок АДРЕСА_1 . Стягнути солідарно з відповідачів на його користь судові витрати.

В квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання та визнання права на користування будинком.

Позов мотивовано тим, що вона, з 1994 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-яке інше житло у власності чи у користуванні у неї відсутнє. У вказаний будинок вона вселилася разом з батьками з дозволу власника на той час будинку, її бабусі ОСОБА_4 . Вони проживали за вказаною адресою однією родиною, мали спільний побут, спільні продукти харчування тощо, також вона пішла там до школи. Таким чином вона отримала право користування даним житлом з моменту вселення в даний будинок в 1994 році. Факт вселення в 1994 році підтверджується копією акту про фактичне місце проживання особи. В 2000 році вона одружилася з ОСОБА_3 та змінила прізвище. Після одруження її чоловік також вселився в даний житловий будинок з дозволу власника та вони почали проживати однією родиною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, яка після смерті ОСОБА_4 набула право власності на вказаний будинок.

З 2018 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом власником спірного житлового будинку є її брат ОСОБА_1 . Зазначила, що вона від 1/3 своєї законної частки на вказаний житловий будинок відмовилася на користь відповідача, а він з батьком мали купити їй квартиру.

Вказує, що вона вселилася в даний будинок в 1994 році як член сім`ї колишнього власника, хоча і не зареєстрована за вказаною адресою, проте тривалий час безперервно, правомірно користується будинком, здійснює за ним догляд, сплачує комунальні платежі, тому вважає за необхідне встановити факт постійного проживання у вказаному будинку з 1994 року, а також визнати за нею право користування будинком. Стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання звільнити самовільно зайнятий будинок - задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 , перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняте житлове приміщення, а саме: будинок АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання та визнання права на користування будинком відмовлено за безпідставністю.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником спірного будинку та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суд виходив з того, що позивач не довела, що вселилася до спірного будинку з дозволу колишнього власника. Доказів того, що власник житла дозволив їй та її чоловіку проживати у спірному будинку не надано, окрім того ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї ОСОБА_1 .

З вказаним судовим рішенням не погодилася ОСОБА_2 в інтересах якої апеляційну скаргу подав її представник адвокат Пожидаєв В.О. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що ОСОБА_2 вселилася до спірного будинку за згодою попереднього власника та набула право користування ним. Суд не взяв до уваги Акт про фактичне місце проживання ОСОБА_2 , який підтверджує її постійне проживання у спірному будинку з 1994 року.

Вважає, що ОСОБА_5 навмисно залишив будинок, з метою створення враження що між ними існує конфлікт.

Зазначає, що позивачем не було надано доказів того, що йому чиняться перешкоди в користуванні житлом.

Вважає, що вона на підставі ст. 156 ЖК України вселившись в 1994 році, у спірний будинок, як член сім`ї власника житлового будинку, який належав її бабусі, отримала право користування ним, яке не втратила досі.

Зазначає, що тимчасова прописка її у Закарпатській області не доводить того, що вона втратила право на користування спірним житлом. Різні життєві обставини змусили ОСОБА_2 змінювати своє місце реєстрації, хоча фактично вона проживала у спірному будинку.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.09.2018 року є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 31.08.2022 року за №1104, за вказаною адресою з 06.05.2009 року зареєстрований ОСОБА_1 (а.с.15, том 1).

У справ встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час проживав в місті Харкові, але наприкінці квітня 2022 року через активні бойові дії, був вимушений повернутися до свого будинку в м. Полтава, в якому тривалий час проживала ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 .

У зв`язку з неприязними стосунками, які склалися між сторонами, 01.09.2022 року позивач звернувся з листом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якому вказував, просив до 10.09.2022 року виселитися останніх з будинку, забрати свої речі та передати йому ключі від даного будинку, так як він, як власник вказаного житлового будинку, дозволу на їх проживання не надавав (а.с.17, том 1).

Вимоги, викладені в листі, ними виконані не були.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім`ї власника спірного житлового приміщення, проживали в ньому без погодження з власником, сервітут між сторонами не встановлювався.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , періодично проживали без реєстрації місця проживання в спірному будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , власником якого до 2013 року була ОСОБА_6 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 домоволодіння успадкував її син ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , від своєї частки в майні відмовилася.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод ОСОБА_1 , у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном шляхом звільнення самовільно зайнятого житлового будинку, суд першої інстанції вірно виходив з того, що на час виникнення спірних правовідносин відповідачами не надано належних доказів на підтвердження законності підстав їх проживання у належному позивачу домоволодінні.

Відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні положень статті 64 ЖК України, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

З огляду на підстави заявленого позову, суд зробив правильний висновок, що застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України. Правовий висновок щодо питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України в подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14?64цс20).

Наявність у відповідачів правових підстав на проживання у належному на праві власності ОСОБА_1 домоволодінні, зокрема, реєстрації місця проживання, договору оренди чи найму приміщення, не надано.

Сервітут між сторонами, як того вимагають статті 398, 401, 402, 403, ч.1 ст.405 ЦК України, не укладався.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, оцінюючи заявлені позивачем вимоги на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, обґрунтовано вказав, що припинення права користування відповідачами спірним будинковолодінням шляхом звільнення вказаного нежилого приміщення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, оскільки відповідачі проживали у вказаному приміщенні без будь-який правових підстав, між сторонами не було домовленості щодо проживання в цьому приміщенні, вони не є членом сім`ї власника цього домоволодіння та членом сім`ї колишнього власника.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Пожидаєва Владислава Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27.06.2024.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді П.С. Абрамов

О.О. Панченко