головуючий у суді І інстанції Твердохліб Ю.О.
провадження № 22-ц/824/4507/2024
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Диканя Павла Олеговича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Довіра та гарантія», як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Енергобанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

28 серпня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який уточнило у процесі розгляду справи, і остаточно просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість станом на 01 лютого 2017 року у розмірі 74 594 грн 38 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 34 257 грн 90 коп., заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 14 492 грн 18 коп., заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 1 800 грн, заборгованість за процентами - 24 044 грн 30 коп., а також просив стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 грн.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 01 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір № 00-039508-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA.

01 жовтня 2013 року укладено додаткову угоду № 1 до договору № 00-039508-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA від 01 жовтня 2013 року, за умовами якої розмір кредитного ліміту складає 50 000 грн. За користування кредитом, в тому числі прострочених кредитів та овердрафтом, банк щомісячно нараховує проценти, комісію, розраховує та стягує пені та штрафи в розмірі, встановленому тарифами. За рахунок кредитних коштів банк має право здійснювати погашення, зокрема винагороди банку незалежно від наявності на картковому рахунку власних коштів держателя або наявності чи відсутності невичерпаного кредитного ліміту.

На виконання вимог чинного законодавства України та умов договору № 00-039508-01 від 01 жовтня 2013 року позивач протягом всього строку дії кредитного договору належним чином виконував взяті на себе зобов`язання, щодо надання кредитних коштів позичальнику, що підтверджується виписками по особовим рахункам позичальника.

Однак, відповідач допустив порушення виконання своїх зобов`язань щодо сплати кредиту, процентів, комісії за користування кредитом, що призвело до виникнення заборгованості.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року залучено до участі у справі як правонаступника ПАТ «Енергобанк» -Товариство з обмеженою відповідальність «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Довіра та гарантія»).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28лютого 2023 року позов ТОВ «Довіра та гарантія», як правонаступника ПАТ «Енергобанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Довіра та гарантія» заборгованість за договором № 00-039508-01 від 01 жовтня 2013 року, з яких заборгованість за кредитом - 34 257 грн 90 коп., заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 14 492 грн 18 коп., заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 1 800 грн, заборгованість за процентами - 24 044 грн 30 коп., а всього - 74 594 грн 38 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Довіра та гарантія» суму сплаченого судового збору у розмірі 1 378 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав умов кредитного договору, внаслідок чого наявна заборгованість по сплаті кредиту, процентів та штрафних санкцій.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Дикань П.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд без наявності оригіналів документів прийняв докази до уваги та на підставі них в порушення положень статті 95 ЦПК України ухвалив рішення.

Нарахування банком штрафних санкцій у вигляді штрафів за виникнення простроченої заборгованості та заборгованості за відсотками є безпідставним, оскільки позивачем не надано належних доказів підстав нарахування таких штрафних санкцій, а саме оригіналу договору, додаткових угод до нього, інших документів, які на вимогу суду позивач повинен був надати.

За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Судом установлено, що 01 жовтня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 00-039508-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, за умовами якого банк відкрив держателю картковий рахунок № НОМЕР_1 в гривнях та випустив кредитну картку типу «VISA Platinum», а також зобов`язався виконувати розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки (а.с.100-103 т. 1).

01 жовтня 2013 року укладено додаткову угоду № 1 до договору № 00-039508-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA від 01 жовтня 2013 року, за умовами якої розмір кредитного ліміту складає 50 000 грн (а.с. 109 т. 1).

ОСОБА_1 був ознайомлений з тарифами за відкриття та обслуговування пакету кредитної картки «VISA Platinum CEO Club» (а.с. 104-108 т. 1).

Згідно з розпискою від 07 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримав платіжну картку у непошкодженому стані, та запечатаний конверт з ПІН-кодом, з правилами користування карткою ознайомлений та зобов`язується їх дотримуватись (а.с. 110 т. 1).

Як вбачається з меморіального ордеру №3328456 від 14 жовтня 2013 року банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредитні грошові кошти у розмірі 49 500 грн (а.с. 19 т. 3).

Звертаючись до суду з цим позовом банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру також подав до суду розрахунок заборгованості, виписку по кредитному договору за період з 01 жовтня 2013 року по 01 червня 2016 року (а.с. 7-11, 12-98 т. 1).

В подальшому уточнивши позовні вимоги, банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості, виписку по кредитному договору за період з 01 жовтня 2013 року по 01 червня 2016 року (а.с. 157-163, 164- 249 т. 1, а.с. 1-95 т. 2).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

Під час апеляційного перегляду цієї справи, судом було встановлено, що виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір станом на 01 лютого 2017 року підтверджується розрахунком заборгованості та виписками по кредитному договору,меморіальними ордерами, що свідчить про те, що судом досліджувались первинні документи.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем.

Судом апеляційної інстанції було належним чином перевірено розрахунок заборгованості та оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема первинними документами - виписками по кредитному договору та меморіальними ордерами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку відносно того, що наданий відповідачем розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні статей 77,78 ЦПК України, а розмір заборгованості є доведеним належними та допустимими доказами.

Згідно з розрахунком заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 лютого 2017 року становить 74 594 грн 38 коп., з яких:

заборгованість за кредитом - 34 257 грн 90 коп.,

заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 14 492 грн 18 коп. за період 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року,

заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 1 800 грн, за період 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року

заборгованість за процентами - 24 044 грн 30 коп. за період 01 жовтня 2013 року по 31 січня 2017 року (а.с. 159-163 т. 1).

Згідно з рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12 червня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк».

18 травня 2018 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір № 21 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Енергобанк» відступило шляхом продажу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло у обсязі та на умовах, визначених цим договором права вимоги банку до позичальників, заставодавців, поручителів, зазначених у додатку до цього договору, зокрема, і за кредитним договором № 00-039508-01 від 01 жовтня 2013 року, укладеним із ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що умови укладеного між сторонами кредитного договору не містять заборони щодо заміни кредитора у зобов`язанні. Тоді як відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року у справі № 761/6124/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Довіра та гарантія», ПАТ «Енергобанк» про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги відмовлено.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (частина 2 стаття 527 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).

З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі більшому ніж це зазначено позивачем у розрахунках заборгованості.

Розрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, - відповідачем також не наданий не наданий.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, а також те, що ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», як новий кредитор, набуло право вимоги до відповідача за укладеним між ним та ПАТ «Енергобанк» кредитним договором на суму заборгованості ОСОБА_1 станом на 01 лютого 2017 року, яка становить 74 594 грн 38 коп., з яких:

заборгованість за кредитом - 34 257 грн 90 коп.,

заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 14 492 грн 18 коп. за період 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року,

заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 1 800 грн, за період 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року

заборгованість за процентами - 24 044 грн 30 коп. за період 01 жовтня 2013 року по 31 січня 2017 року (а.с. 159-163 т. 1).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції без наявності оригіналів документів прийняв докази до уваги та на підставі них в порушення положень статті 95 ЦПК України ухвалив рішення, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1 було підписано кредитний договір, який містить усі істотні умови договору, кредитний договір у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, тому є правомірним відповідно до положень статті 204 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що кредитний договір був підписаний ОСОБА_1 , який досяг згоди з усіх істотних умов договору, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та у подальшому виконував його умови, зокрема частково погашав кредитну заборгованість 04 лютого 2015 року, про що не заперечував, зазначивши у запереченні на позовну заяву.

Також, ОСОБА_1 підтвердив часткове погашення ним кредитної заборгованості 04 лютого 2015 року у заяві про застосування позовної давності, яка була подана суду першої інстанції.

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, те, що відповідачем подано заяву про застосування позовної давності та жодних висновків про наявність чи відсутність підстав для її застосування - не зробив.

Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2.6 кредитного договору строк дії кредитного договору становить один рік з моменту підписання сторонами цього договору. Якщо пізніше ніж на 45 календарних днів до закінчення терміну дії кредитної лінії, за умови, що з боку держателя відсутня прострочена заборгованість за кредитом або обслуговуванню карткового рахунку, та жодна із сторін в установленому договором порядку не заявить про припинення строку дії кредитної лінії, термін дії кредитної лінії продовжується на той же строк і на тих же умовах.

Отже, відповідно до умов пункту 2.6 кредитного договору строк дії кредитної лінії був встановлений до 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до виписки з особового рахунку відповідача прострочена заборгованість за кредитом або обслуговуванню карткового рахунку станом на 01 жовтня 2014 року відсутня та банк продовжив користування кредитними коштами шляхом їх надання відповідачу (а.с. 223-224 т. 1).

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що сторони кредитного договору в установленому договором порядку заявили про припинення строку дії кредитної лінії, колегія апеляційного суду встановила, що термін дії кредитної лінії продовжився до 01 жовтня 2015 року.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до пункту 8.2. кредитного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання держателем своїх боргових зобов`язань перед банком за цим договором понад 30 календарних днів банк має право в односторонньому порядку достроково розірвати цей договір шляхом відправлення на адресу держателя відповідного листа з повідомленням. Через 10 календарних днів з дати відправлення на адресу держателя листа цей договір вважається розірваним.

19 травня 2015 року ПАТ «Енергобанк» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу № 1513/10/12 від 14 травня 2015 року про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

Згідно цієї вимоги вказано, що у відповідача станом на 07 травня 2015 року виникла прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3 340 грн 15 коп. та за відсотками - 2 001 грн 88 коп.

З огляду на це, банк вимагав до 06 червня 2015 року здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі зі сплатою відсотків та пені згідно з умовами кредитного договору, а саме: заборгованість за сумою кредиту - 34 257 грн 90 коп., заборгованість за відсотками - 2 987 грн 39 коп., заборгованість за комісіями та штрафами та пенею на дату пред`явлення вимоги про дострокове повернення - відсутня (а.с. 111-112 т.1).

Отже, відповідно до пункту 8.2. договір № 00-039508-01 від 01 жовтня 2013 року, укладений між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, є розірваним з 29 травня 2015 року.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц вказано, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання.

Отже, з моменту розірвання кредитного договору 29 травня 2015 року у відповідача залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а саме: заборгованість за сумою кредиту - 34 257 грн 90 коп. та заборгованість за відсотками - 2 987 грн 39 коп.

Позовна вимога про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 21 056 грн 91 коп. (24 044 грн 30 коп.- 2 987 грн 39 коп.) нарахована після розірвання кредитного договору 29 травня 2015 року, - задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності від 30 січня 2017 року в частині стягнення штрафів (пені) (а.с. 141 т. 1)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина 3 статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина 5 статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (частина 1 статті 258 ЦК України).

Тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання (правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) від 13 березня 2023 року)

Як вбачається з наданого до суду розрахунку заборгованості, виписки по кредитному договору та меморіальних ордерів відповідач за період з 01 жовтня 2014 року по 01 жовтня 2015 року отримував кредитні грошові кошти, користувався ними та здійснював їх часткове повернення, сплачував відсотки за користування.

Остання сплата відповідачем грошових коштів на погашення тіла кредиту відбулася 04 лютого 2015 року (а.с. 163 т. 1), на погашення відсотків - 30 січня 2015 року у сумі 765 грн 27 коп. (меморіальний ордер №485217) та у сумі 11 грн 92 коп. (меморіальний ордер №485229) (а.с. 74 т. 3).

Оскільки позовна вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 14 492 грн 18 коп. за період 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року та заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 1 800 грн, за період 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року, була заявлена 28 серпня 2016 року, то з урахуванням спеціальної позовної давності в один рік, нарахування і стягнення штрафу за прострочення тіла кредиту можливо лише за період з 05 лютого 2015 року по 05 лютого 2016 року, нарахування і стягнення штрафу за прострочення сплати відсотків з 31 січня 2015 року по 31 січня 2016 року.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності позивач до суду не звертався.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що охоронюване законом право позивача було порушено, але оскільки сплив строк позовної давності і про це зроблено заяву відповідачем до ухвалення рішення у справі, апеляційний суд вважає, що у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 14 492 грн 18 коп. за період 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року та заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 1 800 грн за період 01 лютого 2016 року по 31 січня 2017 року, -слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року скасувати з ухваленням нового рішення в частині стягнення відсотків та штрафів, в іншій частині залишити без змін.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до тієї частини задоволених позовних вимог (50%).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Диканя Павла Олеговича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Довіра та гарантія» заборгованості за договором № 00-039508-01 від 01 жовтня 2013 року за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 14 492 грн 18 коп., за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 1 800 грн, за процентами - 24 044 грн 30 коп. скасувати з ухваленням нового рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Довіра та гарантія» заборгованість за процентами за договором № 00-039508-01 від 01 жовтня 2013 року у розмірі 2 987 грн 39 коп. В іншій частині цих позовних вимог відмовити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 34 257 грн 90 коп. залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Довіра та гарантія» судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 689 грн та подання апеляційної скарги у розмірі 1033 грн 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська