КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/15205/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача - адвоката Хомік О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною адвоката Хомік Олени Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Арапіної Н. Є.

від 02 липня 2024 року

у цивільній справі № 755/14941/23 Дніпровського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

про визначення місця проживання малолітніх дітей,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що позивач з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у є малолітні діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Посилаючись на те, що відповідач не приділяє достатньої уваги здоров`ю малолітньої дитині доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фізичному, духовному і психологічному розвитку дитини, просив визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ; малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Хомік О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводи позивача про те, що відповідач не приділяє достатньої уваги здоров`ю малолітньої доньки, її фізичному, духовному і психологічному розвитку, помилково відхиливши висновок органу опіки та піклування з підстав наявності сумнівів у його правильності, та об`єктивності.

Стверджує, що відповідні обставини фактично було підтверджено і відповідачем у своїх поясненнях, яка не заперечувала, що фактично не займається розвитком доньки, тому що працює і весь час витрачає крім цього на сина та його лікування, фактично самоусунулась від виховання доньки. Саме позивач займається донькою самостійно, одноособово розвитком та утриманням доньки й донька проживає постійно з батьком.

За наведених обставин вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не були враховані найкращі інтереси самої дитини, що виражається у забезпеченні її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, не взято до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, про що неодноразово наголошував Верховний Суд в своїх постановах.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник скаржника підтримала подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення.

Представник третьої особи до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомленій належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду, позивач просив визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним, ОСОБА_1 , а малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, ОСОБА_2 , посилаючись на те, що відповідач не приділяє достатньої уваги здоров`ю малолітньої дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фізичному, духовному і психологічному розвитку дитини.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що з 28 серпня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року по справі № 755/13671/23. Вказана обставина позивачем та відповідачкою не заперечується.

Від шлюбу у сторін є малолітні діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7) та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є малолітньою дитиною, яка до осені 2023 року проживала з обома батьками, та з осені 2023 року проживає разом із батьком за взаємною згодою батьків.

Неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за взаємною згодою батьків залишився проживати з матір`ю, оскільки вона займається його лікуванням.

Згідно інформаційної довідки про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_7 за зверненням батька дитини щодо психоемоційного стану дитини та відношення дитини до нього та до матері зазначено, що на консультацію приводив тато, в присутності тата дівчинка почувається цілком природно і комфортно, загалом спілкування з татом має позитивний, дружній характер; до мами Злата має дещо сторожке ставлення, відчуває тривогу у стосунках з мамою ( спостереження за спонтанною грою, методика «Емоційні вибори дитини», КТВ, піскова композиція «Моя сім`я»); рекомендовано ОСОБА_8 проживати постійно краще з тим з батьків, з ким налагоджений психо-емоційний зв?язок більше, зважаючи на стан дитини (за даними діагностики психо-емоційний зв?язок у Злати тісніший з татом); батькам пройти курс батьківського психологічного консультування з метою підвищення батьківської компетенції у подальшому психо-емоційному розвитку доньки ОСОБА_5 , зважаючи на сімейні обставини (а.с.81-83).

Згідно інформаційної довідки про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_9 за зверненням матері дитини щодо психоемоційного стану дитини та відношення дитини до неї та до батька зазначено, що дитина має емоційний тісний зв`язок з мамою, довіряє їй, мама для хлопчика є дуже важливою; дитина має нейтральне ставлення до батька на свідомому рівні, на несвідомому рівні ображається на нього, переживає почуття ревнощів до молодшої сестри, відчуває агресивність батька, дещо відстороненість від батька; травмований сімейною ситуацією, на несвідомому рівні має інтенсивні почуття злості на батьків; рекомендовано дитині психологічної реабілітації для усунення наслідків дистресу, спричиненого сімейною ситуацією; проживати постійно краще з тим з батьків, з ким налагоджений психо-емоційний зв`язок більше, зважаючи на стан дитини (за даними діагностики психо-емоційний зв`язок у ОСОБА_6 тісніший з мамою) (а.с.84-93).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, матеріалах справи відсутні належні та обґрунтовані докази, які б свідчили про неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, залишення нею дитини без нагляду, аморальну поведінку, зловживання нею забороненими речовинами, тощо, та враховуючи вік доньки (два роки), обставини, за яких вона залишилася проживати з батьком, необхідність її повноцінного розвитку та виключення можливого негативного впливу ситуації, що склалася, на взаємовідносини з матір`ю, згоду батьків щодо того, з ким із них буде проживати малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійшов висновку про те, що задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять приписів, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, фізичної опіки над нею враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).

При вирішенні спорів щодо визначення місця проживання дитини, фізичної опіки над нею суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач на підтвердження позовних вимог надав виписку з банківської картки позивача (а.с. 16-22), копію медичної довідки ОСОБА_10 , копію довідки з місця навчання ОСОБА_11 , копію характеристики ОСОБА_11 з місця навчання, інформаційну довідку про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_7 , інформаційну довідку про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_9 , копію консультативного лікарського висновку та медичних документів стосовно ОСОБА_11 .

Утім з вказаних доказів не вбачається, що відповідачка фактично не займається розвитком доньки й самоусунулась від її виховання. Не підтверджують подані позивачем докази також і тої обставини, що позивач одноособово займається розвитком та утриманням доньки.

На виконання ухвали суду першої інстанції надано висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини №103-3080 від 17 квітня 2024 року за яким орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. 75-76).

Висновок органу опіки та піклування обґрунтований тим, що малолітня дитина постійно проживає разом із батьком, який самостійно займається її вихованням та утриманням, працює, має стабільний дохід та можливість створити всі умови для фізичного, духовного та розумового розвитку дитини. Мати дитини не була присутня на засіданні комісії, однак надіслала заяву, в якій зазначила, що вона не заперечує, що малолітня донька і надалі проживала з батьком.

У заяві, яка міститься в матеріалах справи, відповідачки ОСОБА_2 , наданої начальнику служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної державної адміністрації, вона дозволяла визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. 145).

Визнаючи недостатність вказаного висновку як доказу у справі, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що він складений на підставі лише пояснень обох батьків, згідно з яким підтверджено належні умови проживання дитини з батьком.

Утім, як зазначено у вказаному висновку про те, що малолітня Злата постійно проживає з батьком, який самостійно займається її вихованням та утриманням, для дитини відведено окремий куточок, де створено всі належні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини. Також було зазначено про те, що батько дитини працює, має стабільний дохід.

Разом з тим, в інформаційній довідці про психологічно-діагностичні консультації від 26 лютого 2024 року вих. №175 зазначено про те, що ОСОБА_1 повідомив про те, що з 3-х місячного віку доньки по сьогоднішній день він знаходиться в офіційній декретній відпустці по догляду за Златою.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, адже у висновку не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси малолітньої дитини враховано, а отже такий висновок органу опіки та піклування викликає обґрунтовані сумніви у його правильності та об`єктивності, а тому доводи апеляційної скарги щодо неприйняття вказаного висновку не заслуговують на увагу.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків, залишення нею дитини без нагляду, аморальну поведінку, зловживання нею забороненими речовинами, тощо.

Суд першої інстанції також вірно взяв до уваги вік доньки сторін (два роки), обставини, за яких вона залишилася проживати з батьком, необхідність її повноцінного розвитку та виключення можливого негативного впливу ситуації, що склалася, на взаємовідносини з матір`ю.

Ураховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів на необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини із ним саме в інтересах дитини, врахувавши інтереси дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Хомік Олени Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко