КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9777/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року,

встановив:

у грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 240 606,12 гривень, посилаючись на те, що між сторонами 07 вересня 2020 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 212 704,56 гривні строком на 60 місяців зі сплатою 39,9% річних. Внаслідок невиконання своїх зобов`язань у відповідача утворилась заборгованість, яка становить 240 606,12 гривень, яка складається з тіла кредиту в розмірі 155 945,53 гривень та відсотків в розмірі 84 660,59 гривень, яку він просить стягнути.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 240 606,12 гривень та судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 07 вересня 2020 року між ним та відповідачем шляхом акцептування оферти позичальника було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 212 704,56 гривні строком на 60 місяців зі сплатою 39,9% річних за користування кредитом. Вказані кредитні кошти було надано для погашення заборгованості за кредитним договором №630917417 від 27 квітня 2018 року. Позивач зазначав, що умови кредитного договору відповідачем належним чином не виконуються, у зв`язку з чим просив достроково стягнути заборгованість, яка складається з яка складається з тіла кредиту в розмірі 155 945,53 гривень та відсотків в розмірі 84 660,59 гривень.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 240 606,12 гривень та судовий збір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання перед банком належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої є доведеним. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що договір, за яким позивач просить стягнути заборгованість, є неукладеним, оскільки за умовами оферти кредитні кошти мали бути надані шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , тоді як перераховано їх було на рахунок № НОМЕР_2 . За таких обставин відповідач вважає, що договір не створив будь-яких правових наслідків. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 07 вересня 2020 року звернувся до АТ «Альфа Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», з клопотанням про укладення договору про реструктуризацію заборгованості за договором №630917417 в розмірі 212 704,55 гривні (а.с.6, зворот). Того ж дня між позивачем та відповідачем шляхом подання ОСОБА_1 Оферти на кладення угоди про надання кредиту №491034026 та Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №491034026 зі сторони АТ «Альфа Банк» було укладено кредитний договір (а.с.4,6).

Відповідно до умов укладеного договору банк надає позичальнику кредит на погашення заборгованості за кредитним договором №630917417 в розмірі 212 704,55 гривні, строк кредиту - 60 місяців, до 08 вересня 2025 року, процентна ставка - 39,9% річних.

Згідно меморіального ордеру №400880 від 07 вересня 2020 року позичальнику було видано кредитні кошти в розмірі 212 704,55 гривні шляхом перерахування на рахунок НОМЕР_3 (а.с.12).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З наданої до суду першої інстанції Виписки про рух коштів на рахунку відповідача №034026 вбачається, що ОСОБА_1 за період з жовтня 2020 року по березень 2022 року виконував умови укладеного договору та сплачував щомісячні платежі відповідно до графіку (а.с.13-20).

При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідач не вказував у зв`язку з чим він виконував умови договору, який вважав неукладеним внаслідок невиконання банком умов щодо видачі кредитних коштів.

Сам по собі факт перерахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_2 , а не № НОМЕР_1 , як про те вказано в оферті, не свідчить про неукладеність договору, оскільки з виписки по рахунку відповідача вбачається, що грошові кошти були зараховані на транзитний рахунок у банку.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що зазначаючи про неукладеність кредитного договору, який є предметом розгляду у даній справі, відповідач не зазначає про те, чи було перераховано кредитні кошті в розмірі 212 704,56 гривні за їх цільовим призначенням, а саме на погашення заборгованості за кредитним договором №630917417 від 27 квітня 2018 року.

За таких обставин підстави вважати, що кредитний договір, умови якого виконувались обома його сторонами, є неукладеним - відсутні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично відповідач звернувся до позивача із заявою про проведення реструктуризації наявної у нього заборгованості за вже укладеним кредитним договором, а не для укладення іншого кредитного договору, не можуть бути підставою для відмови у стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки з вимогами про визнання укладеного кредитного договору фіктивним чи недійсним з інших підстав ОСОБА_1 до суду не звертався, а підстави вважати кредитний договір нікчемним у суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є споживачем банківських послуг і не має ліцензії на здійснення фінансових операцій, що свідчить про те, що він не міг запропонувати банку укласти кредитний договір, апеляційний суд вважає неспроможними. Сам по собі факт викладення оферти на відповідному бланку банку не свідчить про недійсність договору, оскільки оферта була підписана ОСОБА_1 , а умови кредитного договору виконувались.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що він не був зобов`язаний звертатись до суду з вимогами про визнання недійсним кредитного договору з тих підстав, що позивачем не було надано до суду доказів видачі кредит, наявності заборгованості та її розміру, спростовуються матеріалами справи.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Таким чином, виписка по рахунку, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача.

Зі змісту апеляційної скарги не вбачається заперечень щодо розміру заборгованості, власного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 до суду не надавав.

Посилання апелянта на те, що сторонами не було обумовлено всіх істотних умов договору, також спростовуються матеріалами справи, оскільки оферта на укладення кредитного договору №491034026 та акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №491034026 свідчать про досягненнями сторонами згоди щодо суми кредиту, строку кредитування та відсотків за користування кредитом. Також матеріали справи містять підписані позичальником графік платежів, паспорт споживчого кредиту, анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування.

Доводи апелянта про те, що умовами договору не було погоджено право позивача на дострокове стягнення заборгованості, є безпідставними, оскільки таке право кредитору надано законом.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач припинив виконання умов кредитного договору з квітня 2022 року. 05 липня 2023 року позивачем було направлено ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень, а саме сплати заборгованості в розмірі 233 695,06 гривень не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання вимоги. Із позовом до суду АТ «Сенс Банк» звернувся у грудні 2023 року.

Посилання скаржника на те, що платежі за кредитним договором списувались банком автоматично і він вважав, що таким чином відбувається погашення заборгованості за попереднім кредитним договором, не спростовують висновків суду про укладення між сторонами 07 вересня 2020 року кредитного договору і невиконання його умов відповідачем.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді