Справа № 760/4265/21
Провадження № 22-ц/4808/1035/24
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Баркова В.М., Бойчука І.В.

за участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лісіцького Андрія Валерійовича на ухвалу Долинського районного суду від 05 червня 2024 року, у складі судді Монташевич С.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства з виключенням запису батьківства з актового запису про народження дитини,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства з виключенням запису батьківства з актового запису про народження дитини, у якому просив виключити дані з відомостей про нього, як батька дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати відділ ДРАЦС реєстраційної служби Долинського РУЮ в Івано-Франківській області внести відповідні зміни до актового запису №90 про народження ОСОБА_3 , складеного 11 травня 2011 року, а саме: в графі «батько» - виключити « ОСОБА_1 ».

04 червня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Кажук В.Б. подав клопотання, в якому просив закрити провадження у даній справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Клопотання мотивовано тим, що в провадженні суду вже перебувала справа №343/472/16-ц, під час якої ОСОБА_1 заперечував факт батьківства щодо дочки ОСОБА_4 . В ході розгляду згаданої справи проводилась генетична експертиза, за результатами якої батьківство ОСОБА_1 підтверджено на 99,9 %. В даній справі позивач повторно заявляв про призначення генетичної експертизи на предмет встановлення його батьківства відносно ОСОБА_5 . Тобто всі питання, які він ставить під сумнів в даному позові, вже були предметом дослідження, з приводу них постановлене рішення суду першої інстанції, яке залишене в силі судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Долинського районного суду від 05 червня 2024 року клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Кажука В.Б. задоволено. Провадження у справі № 760/4265/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства з виключенням запису батьківства з актового запису про народження дитини закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження в справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Лісіцький А.В., посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що закриваючи провадження у справі суд першої інстанції належним чином не з`ясував фактичні обставини справі щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд не перевірив доводів представника позивача й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам та не надавши можливість на отримання інших доказів, які б свідчили про обставини, які не були дослідженні раніше, дійшов передчасного висновку про закриття справи, та поставили позивача в нерівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного, безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. UnitedKingdom)).

За таких обставин, оскаржена ухвала у відповідності до вимог п.п.3,4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалась.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Лісіцький А.В. підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Лісіцького А.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У той же час повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18 (провадження № 61-11734св19), від 26 квітня 2022 року у справі № 757/39474/19 (провадження № 61-16272св21), від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22 (провадження № 61-8140св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18 (провадження № 61-5565св23) та інших.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закриваючи провадження у справі №760/4265/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства з виключенням запису батьківства з актового запису про народження дитини, суд першої інстанції виходив із того, що є рішення суду у справі №343/472/16-ц, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили, що відповідає положенням п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Долинського районного суду від 01.08.2019, яке набрало законної сили 25.06.2020, у справі №343/472/16-ц, ОСОБА_1 визнано батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Долинського РУЮ в Івано-Франківській області, внести відповідні зміни до актового запису №90 про народження ОСОБА_3 , а саме: в графі «батько» - вказати « ОСОБА_1 » та видати нове свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 16-20).

Вказане рішення суду ОСОБА_1 оскаржував до Івано-Франківського апеляційного суду. За результатами розгляду справи Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 25.06.2020 залишив рішення Долинського районного суду від 01.08.2019 без змін.

Із змісту вказаних рішень вбачається, що предметом доказування у справі №343/472/16-ц про визнання батьківства було встановлення походження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від певної особи. Предметом доказування у справі №760/4265/21 про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком дитини, та дитиною. Предметом спору в обох справах є факт кровного споріднення між батьком дитини та самою дитиною.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що вже існує рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналіз матеріалів цієї справи та зміст відповідного судового рішення свідчить про те, що сторони, підстави та предмет позову у справі, яка переглядається за апеляційною скаргою, є тотожними сторонам, підставам та предмету позову у справі № 343/472/16-ц, в якій ухвалене судове рішення, яке набрали законної сили.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лісіцького Андрія Валерійовича залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду від 05 червня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2024 року.

Головуюча: О.В. Пнівчук

Судді: В.М. Барков

І.В. Бойчук