КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/4156/18 Головуючий у суді І інстанції Зінченко О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Гаврилко Д.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - Обухівська РДА) та ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання розпорядження недійсним та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року № 506 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_3 . Отримав державний акт на право власності на землю загальною площею 0,12 га. У подальшому, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03 грудня 2009 року за № 3312 відчужив належну йому земельну ділянку на користь ОСОБА_2 , шляхом постановлення 24 вересня 2011 року на державному акті на право власності серії ЯЖ № 217208 відмітки про перехід права власності. Проте встановлено, що громадяни, яким безоплатно надано у власність земельні ділянки, накладаються на водне плесо річки Стугна, що суперечить нормам чинного законодавства.

Враховуючи викладене, перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації просив суд визнати недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 .

Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 Земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0008, яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року позов задоволено. Постановлено визнати недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3 .

Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0008, яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовлено, рішення Обухівського районного суду Київської області залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 відмовлено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року ОСОБА_1 , як особа, яка не була залучена до участі у справі, але рішенням суду вирішене питання про її права та обов`язки, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, скаржниця посилалась на те, що вона є власницею спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу укладеного 24 березня 2011 року між нею та ОСОБА_2 . Проте вона не була залучена до участі у справі в якості відповідача, що є підставою для скасування рішення суду і відмови у задоволенні позову.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Колос М.М. підтримала апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просила рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_3 .

Представник прокуратури - Батюк І.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила закрити апеляційне провадження, оскільки права скаржника оскаржуваним рішенням не порушено.

Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги щодо вирішення судом першої інстанції щодо прав та інтересів скаржника, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті другій Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що судові процедури повинні бути справедливими, а тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правилами статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно положень частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 6 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Таким чином на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 3 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 5 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Підставою для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 були її посилання на те, що суд ухвалив рішення у даній справі щодо земельної ділянки, яка їй належить на підставі договору купівлі продажу.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Предметом спору в даній справі є зокрема, земельна ділянка за кадастровим номером :06:014:0008.

Судом встановлено, що на підставі державного акту серії ЯЖ № 217208 про право власності на земельну ділянку, виданого начальником управління (відділу) земельних ресурсів Обухівськго району 21 травня 2008 року, ОСОБА_3 належить земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, з цільовим призначенням: для введення індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська обл, Обухівський район, Українська міська рада.

Вказаний державний акт виданий на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради».

Акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 41.

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2009 року № 3312 відчужив належну йому земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0008 на користь ОСОБА_2 шляхом проставлення 24 вересня 2011 року на державному акті на право власності серії ЯЖ № 217208 відмітки про перехід права власності.

24 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1200 га, з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва. Грошова оцінка земельної ділянки становить 548,73 грн.

З даного договору купівлі продажу вбачається, що земельна ділянка що відчужується ,належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 217208, виданого управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 506 від 07 квітня 2008 року. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 42 від 21 травня 2008 року. На державному акті про право власності на земельну ділянку зроблена відмітка ПНКМНО Лазарєвою Л.І. про посвідчення договору купівлі продажу земельної ділянки 30 грудня 2009 року за реєстровим номером 3309, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до ОСОБА_2 , що зареєстровано в поземельній книзі 24 березня 2011 року за реєстровим номером 060140013:3:051.

Обґрунтовуючи наявність права на апеляційне оскарження рішення суду, скаржниця - ОСОБА_1 надала суду копію договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 24 березня 2011 року в п. 4 якого зазначено, що право власності у покупця на земельну ділянку виникає після Державної реєстрації цього права.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельні ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації.

Разом із тим, скаржниця не надала суду доказів того, що вона у встановлений законом спосіб зареєструвала своє право власності на земельні ділянку, не надала доказів, що вона фактично користувалася спірною земельною ділянкою, що вона сплачувала земельний податок, тобто будь-яких доказів здійснення нею права володіння та користування земельною ділянкою не надала. Внаслідок відсутності реєстрації права власності на земельну ділянку у неї не виникло правомочностей власника на користування, володіння та розпорядження спірною земельною ділянкою.

Як вбачається із матеріалів справи, до позовної заяви позивачем подавалась інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого за параметрами запиту права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження відомості по земельній ділянці кадастровий номер :06:014:0008 відсутні.

Проте відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку наявні відомості про спірну земельну ділянку, власник ОСОБА_2 .

За відсутності реєстрації права власності ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, відсутності таких даних в Державному земельному кадастрі, у позивача були відсутні підстави для залучення її до участі у справі в якості відповідача.

Із наданого скаржницею інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що спірна земельна ділянка на виконання рішення Обухівського районного суду Київської області зареєстрована 27 травня 2020 року за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

На підставі наведених доказів колегія суддів встановила, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення ОСОБА_1 не була власником земельної ділянки, тобто у неї не виникло права на користування, володіння та розпорядження спірною земельною ділянкою отже рішенням суду не вирішувалось питання про її права та обов`язки.

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. Проте апеляційним переглядом рішення місцевого суду не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що в суду першої інстанції був наявний безумовний обов`язок залучати ОСОБА_1 до участі у справі в якості відповідача з підстав того, що ухвалене у цій справі рішення може зачіпати її права та охоронювані законом інтереси.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Таким чином, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, а відповідне судове рішення не переглядається по суті.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За результатом апеляційного перегляду справи в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що її аргументи на правильність висновку суду першої інстанції не впливають, оскільки рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року у справі за позовом за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської РДА, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Керуючись статтями 352, 362, 372, 367, 381 - 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року у справі № 372/4156/18 - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній